Nicky Gumbel

Ježíšův

životní styl

KARMELITÁNSKÉ

NAKLADATELSTVÍ

KOSTELNÍ VYDŘÍ

2014

Ukázka elektronické knihy

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Gumbel, Nicky

Ježíšův životní styl / Nicky Gumbel ; [z anglického originálu ... přeložil Dan Drápal]. – Kostelní Vydří : Karmelitánské nakladatelství, 2014. – 199 s.

Název originálu: Challenging lifestyle

ISBN 978-80-7195-695-2 (brož.)

316.728 * 27 * 27-4 * 27-1/-9 * 27-247.4 * 27-247.2-428 * 27-277/-278-317 * 27-277 * 27-277.2 * 27-75

- Bible. N.Z. Matouš, V-VII

- životní styl – křesťanské pojetí

- křesťanský život

- křesťanské učení

- Kázání na hoře

- blahoslavenství

- biblická interpretace

- biblické citáty

- kurzy Alfa

- populárně-naučné publikace

27-4 - Praktická teologie. Morální teologie [5]

© Nicky Gumbel, 1996

Study Guide copyright © David Stone, 1997

Czech edition © Karmelitánské nakladatelství, s. r. o., Kostelní Vydří, 2014

ISBN 978-80-7195-695-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

VSTUPNÍ SLOVO

Jednou z největších výzev, před nimiž dnes církev stojí, je zachování jednoty učení a etiky. Zdá se mi, že tato výzva je obzvlášť náročná, protože svět už tuto věc více méně vzdal.

Ježíš nás v takzvaném „kázání na hoře“ učí, jak máme žít. V něm nám odpovídá na otázku, „co pro nás konkrétně znamená, že jsme ‚ve světě‘, ale nikoliv ‚ze světa‘“. Může být pro naši generaci něco důležitějšího než se vážně pokusit pochopit a praktikovat toto Ježíšovo učení?

Vstupujeme do takzvané postkřesťanské epochy. Nicky Gumbel sepsal právě pro tuto dobu výbornou knihu, v níž se odráží jeho životní zkušenost, jeho humor i jeho neúnavná snaha učinit biblické učení srozumitelným a praktickým.

Tato kniha přinese bezesporu užitek jak zralým křesťanům, tak čerstvě obráceným. Je vynikající četbou pro absolventy kurzů Alfa a pomůže církvi, aby naplnila slova: „Tak ať svítí vaše světlo před lidmi, aby viděli vaše dobré skutky a vzdali slávu vašemu Otci v nebesích.“

Sandy Millar

Farnost Svaté Trojice v Bromptonu

PŘEDMLUVA

Ve Spojeném království, ale i v mnoha jiných zemích celého světa nyní běží tisíce kurzů Alfa. To vyvolává přirozenou potřebu dalších materiálů. Mnozí lidé se ptali po materiálech, jež by posloužily absolventům těchto kurzů. Tato kniha by se měla v budoucnu stát součástí dvouletého vzdělávacího programu pro dospělé křesťany. Navrhovaný program obsahuje knihy Questions of Life (Otazníky života), A Life Worth Living (Život stojí za to žít), Searching Issues (Zkoumat důležité problémy), Challenging Lifestyle (dva díly, Ježíšův životní styl) a The Heart of Revival (Podstata obnovy).

Jsem vděčný všem, kdo vynaložili svůj čas a energii, aby k tomuto projektu přispěli. Zvláštní dík patří těm, s nimiž jsem mohl konzultovat psaní této knihy – kanovníku Johnu Collinsovi, reverendu Paulu Perkinovi, Jo Glenové, Heleně Hirdové, Dr. Peterovi Somers Heslamovi, Dr. Rolandu Wernerovi, Patricii Hallové, Simonu Levellovi, Chrisovi Russellovi, ctihodnému soudci Christopheru Compstonovi, Heleně Adamové, Rogeru Steerovi a Andrewovi Brydonovi.

ÚVOD

Když Ježíš spatřil zástupy, vystoupil na horu; a když se posadil, přistoupili k němu jeho učedníci. Tu otevřel ústa a učil je...

Naše kultura je přímo posedlá životním stylem. Nejrůznější časopisy se zabývají oblečením, zdravím, hubnutím, sexuálním životem, zařízením interiérů či zahrady a dalšími aspekty životního stylu. Zabývají se především stylem, nikoliv tedy obsahem, a věnují pozornost tomu, jak věci vypadají. Ježíše ale zajímá mnohem více to, co je pod povrchem.

Ježíšovo učení v kázání na hoře je výzvou pro náš západní životní styl. Nabízí ovšem také alternativu. Máme žít křesťanským životním stylem. V naší kultuře si lidé nekladou tolik otázku „Je křesťanství pravdivé?“, jako spíše otázku „Je to skutečné? Funguje to?“ Svět nás pozoruje. To je výzva, před níž stojíme. V posledních dvou a půl letech jsem se ve svém kázání věnoval tomu, co je obsahem devatenácti kapitol této knihy. Stále znovu jsem vnímal, že Ježíš je pro mě výzvou. Doufám, že čtenář této knihy bude vnímat naléhavost tohoto vyzvání podobně jako já.

Norma životního stylu, kterou Ježíš nastavil, je velmi vysoká. Významný křesťanský pastor John Wimber prohlásil: „Ježíš je nenasytný. Má radost ze všeho, co děláme, ale nic z toho ho neuspokojí. Mě Ježíš uspokojil. Já jsem ale neuspokojil jeho. Neustále zvyšuje laťku. Chodí po výšinách. Je velkorysý, ale pokud jde o jeho povolání, je nekompromisní.“

Kázání na hoře bývá nazýváno „nejúžasnějším drahokamem v koruně Ježíšova učení“.[1] Je to „Králův manifest“ a „Magna charta Království“. Řekneme-li, že je to nejúžasnější kázání, jaké bylo kdy prosloveno, pak je ani zdaleka neoceňujeme tak, jak by náleželo. Jeden z komentátorů, jenž žil v 19. století, poznamenal: „Zde se ocitáme velmi blízko nebe.“[2]

Ježíš se rozhodl proslovit toto kázání na úbočí hory (Mt 5,1). Možná myslel na to, že Mojžíš přijal Boží přikázání, zaznamenaná ve Starém zákoně, rovněž na hoře, nebo jednoduše zvolil nejlepší místo ke kázání.

Nepanuje jednota v názoru, zda je toto kázání určeno učedníkům nebo zástupům. Vypadá to, že Ježíš začal mluvit ke svým učedníkům (Mt 5,1), ale nakonec naslouchali všichni (Mt 7,28). Zdá se, že kázání je určeno především učedníkům, což by dnes odpovídalo lidem, kteří již jsou křesťany. Ale zřejmě se docela hodilo, že ho slyšely i zástupy – ty bychom snad mohli přirovnat k lidem, kteří ještě křesťany nejsou. Ježíš dává tyto dvě skupiny lidí stále znovu do protikladu. Říká: „Nebuďte jako oni.“ Jeho učedníci by se měli lišit jak od nenáboženských lidí, od pohanů (dnes bychom řekli: od „světa“), tak od lidí náboženských – od zákoníků a farizeů.

Ježíš nevyhlašoval nový zákon, který by měl nahradit Starou smlouvu Mojžíšovu. Učil své následovníky, jak žít křesťanský život. Dnes je mnoho lidí, kteří nejsou křesťané, ale přitom tvrdí, že žijí podle Ježíšova učení z kázání na hoře. Kdyby ovšem toto kázání četli pozorně, pochopili by, že začít žít podle Ježíšova učení je zhola nemožné bez jeho Ducha. Možná bylo právě toto jedním z účelů tohoto kázání. Reformátoři v 16. století říkávali, že zákon nás posílá ke Kristu, abychom byli ospravedlněni, a Kristus nás posílá zpět k zákonu, abychom byli posvěceni. Četba kázání na hoře by ty, kdo Krista neznají, ale vlastně nás všechny, měla přivést k tomu, abychom volali o milost a o pomoc. Když přijímáme Krista a pomoc jeho Ducha, přivádí nás zpět ke kázání na hoře, abychom se naučili, jak prakticky žít svou víru. V něm nás Ježíš učí, jak uplatňovat to, co do nás Bůh vložil.

1

JAK ŽÍT POD BOŽÍM POŽEHNÁNÍM

Matouš 5,3-6

Blaze chudým v duchu,

neboť jejich je království nebeské.

Blaze těm, kdo pláčou,

neboť oni budou potěšeni.

Blaze tichým,

neboť oni dostanou zemi za dědictví.

Blaze těm, kdo hladovějí a žízní po spravedlnosti,

neboť oni budou nasyceni.

Sport mi nikdy moc nešel, ale přesto jsem ho měl vždycky rád. Jsem členem squashového klubu a součástí tohoto klubu je i posilovna. Jednou jsem si všiml, že posilovna pořádá soutěž nazvanou „Vrcholná výzva“. Výzvy mám rád, a tak jsem se začal o tuto soutěž blíže zajímat. Soutěžící museli absolvovat deset velmi náročných cvičení. Všichni přihlášení měli šest týdnů tvrdě trénovat. Byli rozděleni do několika kategorií. Ty byly označeny názvy „velmi zdatný“, „zdatný“, „středně zdatný“ a „starší a moudřejší“. Když si všimli mých šedin, navrhli mi, abych se přihlásil do kategorie „starší a moudřejší“ nebo nanejvýš do kategorie „středně zdatný“, protože jsem nikdy dříve netrénoval. „Ne,“ odpověděl jsem, „chci si vyzkoušet ‚velmi zdatný‘.“ To mimo jiné obnášelo jízdu na kole na pět kilometrů, čtyřicet zvednutí čtyřicetikilové činky vleže na lavici, padesát stáhnutí čtyřicetikilového závaží na lavici vsedě, sto sklapovaček, dvoukilometrový běh do prudkého kopce, sto kliků a šplh na 150 metrů na šplhacím stroji. To vše musel soutěžící stihnout za 45 minut. Instruktoři z posilovny se mi to snažili rozmluvit – já jsem však trval na tom, že budu soutěžit v této kategorii.

Když jsem vyrazil, všiml jsem si, že mám spoustu diváků. Nevím, jak jsem to dokázal. Lil se ze mě pot a byl jsem zcela vyčerpaný, nicméně celou sérii jsem stačil absolvovat v limitu. Dostal jsem odznak za pět liber a tričko s nápisem „Zvládl jsem vrcholnou výzvu“. Pln pýchy jsem se vrátil domů, abych manželce a dětem ukázal plody svého úsilí. Udělal jsem na ně dojem.

Následujícího dne jsem byl poněkud rozlámaný, ale nešlo o nic vážného. Měl jsem ze sebe docela dobrý pocit. Když jsem se ale vzbudil třetího dne, zjistil jsem, že něco není v pořádku. Nebyl jsem schopen se pohnout. Jako by mi všechny svaly vypověděly poslušnost. Nebyl jsem schopen ani vstát z postele. Museli mi z ní pomoci a pak mě odvedli dolů. Když jsem se trochu rozhýbal, odbelhal jsem se do práce. Zoufale jsem se snažil nedat na sobě nic najevo, aby lidé nezjistili, jakou hloupost jsem provedl. Ovšem první člověk, na kterého jsem narazil, se mě zeptal, co se to propána se mnou stalo, a já musel s pravdou ven. Ano, právě jsem „zvládl“ určité pojetí „vrcholné výzvy“, ale bylo to jen tak tak.

V kázání na hoře nám Ježíš předkládá výzvu neskonale důležitější. Splnit ji je mnohem těžší a trvá to mnohem déle; na konci ale čeká mnohem větší radost a uspokojení. Na rozdíl od oněch cviků v posilovně jde o skutečnou „vrcholnou výzvu“. Nikdo nikdy nepředložil světu větší výzvu než právě Ježíš, když vyslovil toto kázání. V samotném závěru své řeči prohlásil, že člověk, který tuto výzvu přijme, je moudrý.

Důležitost tohoto kázání, které se nám patrně zachovalo pouze ve zkrácené verzi, podtrhují dva výrazy v úvodních verších. Předně čteme, že se Ježíš „posadil“ (v. 1). Když se rabín posadil, aby učil, znamenalo to, že chce říci něco velmi důležitého. A pak čteme, že „otevřel ústa“ (v. 2). V řečtině tento výraz navozuje vážnost, slavnostnost. Dnes bychom možná řekli, že „otevřel srdce“.

Hned na začátku nás Ježíš poučuje, na čem v životě nejvíc záleží. Často lidi posuzujeme podle toho, co dělají: podle jejich zaměstnání, jejich úspěchů nebo třeba podle škol, které absolvovali. Jindy je posuzujeme podle toho, co vlastní – bohatství, pěkný vzhled, přátele, majetek. Ježíš nám zde říká, že v životě nezáleží na tom, co máme nebo co děláme, ale na tom, kdo jsme. Když jsem začal studovat teologii, přestal jsem si „vydělávat na živobytí“. Netrápil mě nedostatek peněz; trpěl jsem spíše nedostatkem sebeúcty. Když jsem předtím pracoval jako právník, platili mě za to, že jsem sděloval své názory. Na této vysoké škole nebyl však na mé názory nikdo zvědavý! Vzpomínám si, jak jsem se jednou svěřil jednomu moudrému křesťanovi s tím, jak je to pro mě těžké. Řekl mi na to něco jednoduchého, nicméně hlubokého: tento prožitek je pro mě podle něj dobrý, protože v životě nezáleží tolik na tom, co děláme, jako na tom, kdo jsme.

Ježíš začíná své kázání osmi blahoslavenstvími. Ta mají něco společného s ovocem Ducha svatého – jsou totiž pro všechny křesťany. Nejsou určena jen pro jakousi duchovní elitu. Jsou pro každého, kdo se rozhodl následovat Krista.

Řecké slovo, překládané „blahoslavený“ nebo „blaze“, jež se v prvních jedenácti verších vyskytuje devětkrát, navozuje představu štěstí, ale obsahuje ještě mnohem víc. Štěstí je subjektivní pocit. Slovo, kterého Ježíš použil, znamená „Bohem požehnaný“ nebo „přijímající Boží přízeň“. Anglický parafrázující překlad Bible Amplified Version používá slova: „Šťastný, záviděníhodný, duchovně kvetoucí, přetékající životem, radostí a uspokojením…, bez ohledu na vnější podmínky.“ Ježíš vysvětluje svým učedníkům, jak mohou prožívat své životy pod Božím požehnáním.

V úvodních verších kázání na hoře odpovídá Ježíš na otázku: Jakými lidmi bychom měli být? V osmi krocích popisuje, jaký by měl být náš charakter. První čtyři kroky se týkají našeho vztahu k Bohu. Budeme se jimi zabývat v první kapitole. Druhé čtyři se pak dotýkají našeho vztahu k ostatním lidem. Dostaneme se k nim v kapitole druhé.

1. KROK – „BLAZE CHUDÝM V DUCHU“ (V. 3)

Řečtina má dvě slova pro „chudý“. Jedno znamená „postrádající bohatství“ a označuje ty, kteří musí pracovat. Druhé slovo – to je použito zde – označuje zoufalý stav chudoby, v němž je člověk závislý na podpoře druhých.

Být „chudým v Duchu“ neznamená, že člověk nemá duchovní páteř. Naopak, jde o protiklad duchovní pýchy. Je opakem tvrzení „žil jsem morálně“. Člověk, který něco takového prohlašuje, srovnává svůj život s životem druhých, ale nikoliv s Božími normami. Být „chudý v Duchu“ znamená být si vědom, kolik nám schází k naplnění Boží normy, chápat, že vězíme až po krk v dluzích, a spolehnout se cele na Boží milosrdenství. Znamená to říci s výběrčím daní: „Bože, slituj se nade mnou hříšným“ (Lk 18,13). Když poznáme, v jaké zoufalé bídě žijeme, zvoláme: „Bože, jsem v obrovském průšvihu. Nemám, co bych ti nabídl. Nikdy jsem se pořádně nemodlil a nikdy jsem tě neslyšel. Jsem duchovně slepý, nahý a chudý.“ O těch, kdo takto volají, Ježíš říká: „Jejich je království nebeské“ (v. 3). Žebrákům se dveře nebeského království otvírají zeširoka.

Ve chvíli, kdy pociťujeme duchovní zoufalství, kdy máme pocit, že jsme naprosto selhali, můžeme nabýt odvahy.

2. KROK – „BLAZE TĚM, KDO PLÁČOU“ (V. 4)

Slovo přeložené jako „pláčou“ znamená „být smutný“ nebo „truchlit“. V řeckém překladu hebrejského Starého zákona se jím často vyjadřuje truchlení nad zemřelým. Je užito pro popis Jákobova zármutku nad synem, o němž se Jákob domníval, že zahynul (Gn 37,34-35). Zdá se, že Ježíš vyslovuje paradox: „Šťastní jsou ti, kdo jsou nešťastní!“

Je chybou se domnívat, že my křesťané bychom nikdy neměli být šťastní, že bychom měli neustále na svých bedrech nosit břemena tohoto světa a že v církvi není místo pro radost a smích. Stejně tak je ale chybou myslet si, že křesťané by nikdy neměli být nešťastní. Autor knihy Kazatel říká: „Všechno má určenou chvíli … je čas plakat i čas smát se, čas truchlit i čas poskakovat…“ (Kaz 3,1.4).

Není nic zlého na tom, že pláčeme a truchlíme, ztratíme-li někoho milovaného, podobně jako Ježíš plakal, když slyšel, že Lazar zemřel. Můžeme rovněž plakat, když vidíme chaos v životě druhého člověka. Pavel plakal nad nepřáteli Kristova kříže (Flp 3,18). Zde ale Ježíš nemluví o zármutku tohoto druhu. Zde jde o pláč nad naší chudobou ducha. Znamená to, že naše zoufalá duchovní chudoba nám není lhostejná – trápíme se nad ní.

Existuje Boží zármutek. Jeho původcem je Boží Duch. Často se s ním setkáváme v okamžiku obrácení, kdy člověk pláče nad minulými hříchy a prolévá slzy pokání. I jako křesťané si někdy životy velmi zkomplikujeme a potřebujeme plakat podobně jako Petr, když mu došlo, že zradil Ježíše (Mt 26,75).

Když Boží Duch sestoupí na člověka, mohou při tom téct slzy. Někdy se uzdravují zranění z minulosti. Často někdo pláče nad promarněnými příležitostmi a pocitem duchovní chudoby. A existuje dobrý důvod pro pláč Božích dětí, které lkají nejen nad sebou, ale nad svými městy nebo nad zemí, v níž žijí. Tak plakal Ježíš nad Jeruzalémem, neboť jeho obyvatelé byli slepí a nevnímali, co se kolem nich děje. Existuje Boží zármutek nad vlastní duchovní bídou.

Ježíš říká, že pokud lidé pláčou z tohoto důvodu, „budou potěšeni“ (v. 4). V této době, kdy je Duch vyléván „na všechny lidi“ (Skutky 2,17), vídáme, jak Boží Duch, nazývaný někdy Utěšitel, přichází k člověku, aby ho povzbudil. Přináší lidem jistotu odpuštění a vědomí, že „v Kristu“ jsou spravedliví. Pozorujeme-li službu Ducha svatého, vídáme, jak se slzy mění v radost a dokonce smích, jakkoliv platí, že dokonalou útěchu najdeme až v nebi.

3. KROK – „BLAZE TICHÝM“ (V. 5)

Řecké slovo, které čeština překládá jako „tichý“, neznamená „slabý, bezzubý, netečný nebo ponurý“. Není to úlisná shrbenost Dickensova Uriáše Heepa, který o sobě neustále mluví jako o „vašem pokorném služebníku“. Spíše má význam „jemný, ohleduplný a neokázalý“. Znamená „zlomený“, ovšem ne ve smyslu zničený nebo pochroumaný, ale spíše v tom smyslu, v jakém mluvíme o zkroceném koni, který je sice plný síly, ale přesto poslouchá.

O Mojžíšovi je řečeno, že byl „nejtišší ze všech lidí, kteříž byli na tváři země“ (Nm 12,3, Bible kralická). Rozhodně o něm neplatilo, že byl slabý a bezpáteřný! Veškerá síla jeho charakteru byla ale poddána Bohu.

Kazatel a spisovatel Dr. Martyn Lloyd-Jones definoval tuto tichost jako „v podstatě správný názor na sebe samého, projevující se v chování a postojích úctou k druhým“. Dále tento autor pokračuje:

Člověk, v němž je tato pokora, není na sebe přecitlivělý. Nevěnuje se neustálému zkoumání sebe sama a svým zájmům. Není v neustálé defenzivě. Všichni to přece známe! Což přecitlivělost na vlastní osobu není důsledkem pádu a jedním z největších životních prokletí? Celý život trávíme pozorováním sebe sama. Když se ale člověk stane tichým a pokorným, je s tím konec. Přestává se trápit sám nad sebou a nad tím, co o něm říkají druzí. Být tichým člověkem znamená přestat se bránit, protože si uvědomujeme, že vlastně není co. Proto přestaneme být defenzivní – s tím vším je konec. Skutečně pokorný člověk nikdy nepodléhá sebelítosti.[3]

Martyn Lloyd-Jones pak cituje Bunyana: „Kdo je dole, nemusí se bát žádného pádu.“

Jsme-li v této poloze, pak nám Ježíš říká, že „dostaneme zemi za dědictví“ (v. 5). Vše, co přijímáme, je dar, protože víme, že si to nezasluhujeme. Zaujmeme-li tento postoj, jsme schopni chápat, jak přijmout to, co nám Bůh chce dát, a to jak v tomto životě, tak v životě budoucím. A Bůh nám dá vše!

4. KROK – „BLAZE TĚM, KDO HLADOVĚJÍ A ŽÍZNÍ PO SPRAVEDLNOSTI“ (V. 6)

Většina z nás na Západě vlastně neví, co je to hlad nebo žízeň. Pokud je někdo skutečně hladový (a hlad je něco víc než pouhé kručení v břiše) nebo žíznivý (a žízeň je něco víc než pouhá chuť se napít), je tak zoufalý, že nedokáže toužit po ničem jiném.

William Barclay, bývalý profesor teologie a biblické kritiky na Glasgowské univerzitě, popisuje žízeň, kterou může člověk zakoušet v Palestině, těmito slovy:

Člověk třeba cestuje a na poušti ho zastihne horký vítr, který náhle přinese písečnou bouři. Nezbývá vám než si zabalit hlavu do burnusu (závoje), obrátit se k větru zády a čekat. Vířící písek vám plní nos a proniká do krku, takže se začínáte dusit. Vyprahlost probouzí naléhavou žízeň. V moderním západním životě není nic, s čím bychom mohli tuto zkušenost srovnat.[4]

Jsme-li skutečně zoufalí, touha ukojit hlad či žízeň nás zcela pohltí. Netoužíme po ničem jiném.

Ježíš říká, že tento postoj bychom měli mít ke spravedlnosti. Měli bychom toužit žít ve správném vztahu k Bohu; měli bychom toužit po tom, aby na nás Bůh mohl pohlížet jako na spravedlivé, a měli bychom toužit vidět spravedlnost ve společnosti, v níž žijeme. V textu řeckého Nového zákona je slovo spravedlnost ve čtvrtém, nikoliv v druhém pádě. Kdyby bylo ve druhém pádě, označovalo by touhu po „částečné spravedlnosti“ – po krajíci chleba. Ve čtvrtém pádě označuje celek – celý bochník. Znamená „touhu po dokonalé spravedlnosti“. Nemáme se spokojit s ničím menším než se spravedlivým životem – pouze částečná dobrota není přijatelná. Nestačí žít křesťanský život, když se nám chce, a jindy si dělat, co se nám zamane. Spravedlivý život je spravedlivý 24 hodin denně. Je to celistvý křesťanský život, prožívaný v trvalém vztahu, kdy Bůh určuje vše, co děláme, co říkáme a co si myslíme.

Problémem mnohých z nás je, že nám chybí tato naléhavost. Nechceme zaplatit odpovídající cenu. Říkáme: „Bože, posvěť mě, ale prosím, jestli ti to nevadí, tak zatím ne úplně.“

Ježíš říká, že když budeme skutečně zoufalí, Bůh nás naplní. Naše touha po spravedlnosti bude nasycena. Nestačí vidět vlastní duchovní bídu, lkát nad ní a dovolit jiným, aby si jí všimli. Musíme hladovět a žíznit po tom, abychom se změnili a žili spravedlivý život. Ježíš nám slibuje, že lidi, kteří absolvují tyto čtyři kroky ve svém vztahu k Bohu, Bůh požehná. Budou žít v Božím požehnání.

2

JAK MÍT SPOLEČENSKÝ VLIV

Matouš 5,7-16

Blaze milosrdným,

neboť oni dojdou milosrdenství.

Blaze těm, kdo mají čisté srdce,

neboť oni uzří Boha.

Blaze těm, kdo působí pokoj,

neboť oni budou nazváni syny Božími.

Blaze těm, kdo jsou pronásledováni pro spravedlnost,

neboť jejich je království nebeské.

Blaze vám, když vás budou tupit a pronásledovat a lživě mluvit proti vám všecko zlé kvůli mně. Radujte se a jásejte, protože máte hojnou odměnu v nebesích; stejně pronásledovali i proroky, kteří byli před vámi.

Vy jste sůl země; jestliže však sůl pozbude chuti, čím bude osolena? K ničemu již není, než aby se vyhodila ven a lidé po ní šlapali.

Vy jste světlo světa. Nemůže zůstat skryto město ležící na hoře. A když rozsvítí lampu, nestaví ji pod nádobu, ale na svícen; a svítí všem v domě. Tak ať svítí světlo vaše před lidmi, aby viděli vaše dobré skutky a vzdali slávu vašemu Otci v nebesích.

Martin Luther King, americký vůdce hnutí za občanská práva, kdysi řekl: „Člověk začíná žít až tehdy, když se pozvedne nad úzké meze vlastní existence a přijme za své širší zájmy celého lidstva.“

Naše společnost je nemocná. Stačí otevřít noviny a hned vidíte národ rozdělený konfliktem. Násilí a zločinnost jsou na vzestupu. Ve všech společenských vrstvách pozorujeme rozpad rodiny, který má tragické následky jak pro rodiče, tak pro děti. Posvátnost lidského života je ohrožována rostoucím množstvím potratů a touhou po legalizaci „zabíjení z milosti“. Lidé přestali sdílet tradiční základy morálky. Fiona Gibsonová, redaktorka časopisu More, vyjadřuje názor sdílený mnohými, když v únorovém vydání listu Daily Mail píše: „Pokud existuje nějaký morální kodex, pak říká: Je dovoleno cokoliv, co přináší slast. Je v pořádku, když děláte cokoliv, co se vám zachce.“[5]

V srdci naší společnosti je morální vakuum. Když se zhroutil komunismus, Západ se radoval, nicméně biskup Leslie Newbigin upozorňoval: „Přes všechna katastrofální selhání marxismus alespoň udržoval při životě myšlenku, že jednotlivec nese určitou odpovědnost za společnost, v níž žije.“ Kapitalismus se všemi svými výstřelky nedokázal zamezit tomu, aby se společnost neocitla na pokraji morálního bankrotu. Mnozí jsou z kapitalismu rozčarováni, protože nedokázal přinést to, co sliboval. Zdá se, že politici nemají sílu utvářet naši společnost. Toto morální vakuum je nevyhnutelným důsledkem úpadku křesťanské víry. Jakmile byl odmítnut základ našeho morálního kodexu, bylo jen otázkou času, kdy bude odmítnut tento kodex samotný.

Vakuum ale není pouze v srdci naší společnosti. Je i v srdci každého jednotlivce. Duchovní hlad lidských srdcí zůstává do velké míry nenasycen: hlad po smyslu, touha po stálosti, hledání odpovědi na problém viny a touha po obecenství – po tom, abychom někam patřili. Tento hlad doprovází jakési uhranutí strachem a obavami. Proto se stále více lidí obrací k různým sektám a k hnutí New Age, případně k horoskopům a okultismu. Lidé se totiž zoufale snaží toto vakuum zaplnit. Co si máme počít? Máme na vybranou. Buď se můžeme posadit a říci: „Nu, se mnou je všechno v pořádku“ – pokud tomu tak ovšem skutečně je. „Mám přátele a vše, co potřebuji. Užívám si života a nikdy nikomu neubližuji.“ Můžeme prožít život tak, že budeme naplňovat své sobecké touhy – takový život označuje Martin Luther King slovy „úzké meze vlastní existence“. Nebo se začneme starat o „širší zájmy celého lidstva“.

Máme sklon domnívat se, že vliv je dán bohatstvím, vojenskou či politickou mocí nebo postavením. Ježíš říká svým učedníkům, jak mohou svou společnost pozitivně ovlivnit. Ano, malé skupince obyčejných lidí říká, že mohou ovlivnit celý svět. Nejmocněji společnost ovlivní nikoliv tím, co mají a co dělají, ale tím, kdo jsou. Proto je začíná poučovat – jak jsme viděli – nejprve o tom, jakými lidmi by měli být.

Ježíš řekl, že první přikázání zní: „Miluj Hospodina, Boha svého, celým svým srdcem, celou svou duší a celou svou myslí“, a druhé „Miluj svého bližního jako sám sebe“ (Mt 22,37-39). V první kapitole jsme konstatovali, že první čtyři blahoslavenství se týkají našeho vztahu k Bohu. Další čtyři se týkají našeho vztahu k druhým lidem.

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

VSTUPNÍ SLOVO

PŘEDMLUVA

ÚVOD

1 JAK ŽÍT POD BOŽÍM POŽEHNÁNÍM

2 JAK MÍT SPOLEČENSKÝ VLIV