Pavel Jansa

Dívka, která lhala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Pavel Jansa, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7897-8  (epub)

ISBN 978-80-243-7898-5  (mobi)

Sophii Patricii, Patrikovi a Davidovi s přáním, aby si tu krátkou plavbu na lodi bláznů jaksepatří užili bez ohledu na to, že plavidlo nemá kapitána a o kormidlo se pořád rvou nějací šílenci.

Vážený pane, nemusíte se omlouvat, opravdu jste mě nevyrušil z žádné extra významné činnosti. Coby policajt jsem dávno v důchodu a ta moje soukromá detektivní kancelář, to je jenom taková hračička, aby starý pán neumřel nudou dřív, než ho sklátí něco vážnějšího. Rozhodně se jakožto soukromý pátrač prací nestrhám.

A už vůbec se mi nemusíte osobně připomínat, pamatuju si Vás z oslavy Mirkových narozenin velice dobře. Navíc jsem od té doby přečetl i některé Vaše knížky, které jste vydal v brněnském nakladatelství MOBA, takže půjdu rovnou k věci.

Píšete, že by Vám moc pomohlo, kdybych Vás stručně seznámil s nějakým „zajímavým případem ze své kriminalistické praxe“, protože podle Vás „není dobré si vymýšlet úplně všecko“. Jste připraven kdykoliv k nám do Brna přijet atd.

Názory různých lidí na to, jestli jsou lepší detektivky úplně vymyšlené, nebo autentické policejní případy, se určitě velice různí. Já jako kriminalista čtu, možná paradoxně, raději úplné pohádky, ale někteří mí známí opravdu nejvíc hodnotí to, co se doopravdy stalo.

Na každý pád pro Vás možná opravdu něco mám. Je to trošku neobvyklá a zamotaná historie, kterou prodávám, jak jsem koupil. To všechno, o čem bude řeč, se sice skutečně stalo, ale nemůžu vyloučit, že detaily tak doslova nesedí, že si můj spolužák ve svých zápiscích sem tam něco i dobájil. Zatím se kvůli tomu ale snad ani nemusíme setkávat, to až kdyby Vás příběh zaláskovaného výzkumníka opravdu zaujal.

Všechno, co o celé věci vím, jsem se pokusil nahustit do přílohy tohoto mailu. Mrkněte se tedy na ni v klidu a budete-li chtít přijet i potom, uvidím Vás velice rád.

Ještě k té příloze: Nejsem žádný spisovatel, nevím, jaký způsob vyprávění by byl nejlepší, a tak jsem to vyřešil docela jednoduše. Všechno, co můžu k případu profesora Maxy sdělit já sám, vypisuji na stránkách, v jejichž záhlaví je slovo Detektiv. Naopak přepis souborů, které po sobě v počítači zanechal on, následuje vždycky po záhlaví Profesor.

Příjemnou (aspoň doufám!) zábavu!

Váš pplk. JUDr. Pavel Burian

Detektiv

Když u nás tehdy bez ohlášení zazvonila nápadně vymóděná mladá dáma, zrovna jsem stařecky (proč to nepřiznat) klimbal za stolem ve své soukromé myslivně, jak říkával blahé paměti můj oblíbený hrdina detektivek – Phil Marlowe, původně policista a potom slavný privátní čmuchal.

S mazaným Filipem jsme měli společnou jenom minulost, slávu bohužel ne. Ale mindrákem jsem netrpěl. Policajtem jsem byl určitě déle než Marlowe a v důchodu jsem si taky stihl zahrát na soukromé očko. Ovšem teď jsem svoji živnost pomalu balil. Peníze opravdu nejsou všechno.

Dlouhé roky jsem dělal docela pestrou práci u hospodářské kriminálky, a tak mi teď to do zblbnutí pořád stejné stopování nevěrných podnikatelských paniček už lezlo krkem.

„Co ti, prosím tě, tak vadí?“ vrtěla hlavou s despektem moje žena. „Doma by ses unudil a tady ti za nicnedělání ještě platí.“

„Jsem už na to starý,“ vrčel jsem.

„Na vysedávání v autě? Promiň, zapomněla jsem, že v noci musíš sem tam usrknout i kávy z termosky, abys vydržel. A někdy musíš i vyfotit hříšníky.“

Ano, důkazem důkazů bývala fotka dvojice ještě rozehřáté hříchem. Pokud na ni vůbec došlo. Manželka si to ovšem představovala moc jednoduše. Nevěděla nic o věčně zablokované krční páteři, tím méně o veletrapném močení do plastových pet lahví, které jsem musel provozovat, abych na svoje pozorovatelské stanoviště neupozornil.

Ženy si vůbec spoustu věcí představují jednoduše… Jaké představy bude mít asi tahle? Zpoza záclony jsem vykoukl na chodník před domem.

U branky stepovala blondýnka, věkem někde mezi třicítkou a čtyřicítkou, už na první pohled s ucházející figurou. Protože z obou možností nezvolila horní tlačítko zvonku se jménem, ale to dolní se štítkem Kancelář, bylo zřejmé, že opravdu jde za mnou coby za detektivem.

Takže v tomto případě asi pro změnu paničce zahýbá manžel. Za co mě pámbu trestá…? Ale služba je služba a než to zabalím definitivně, náš zákazník, náš pán.

Co nejsvižněji jsem tedy seběhl schody z našeho zvýšeného přízemí (ani Phil se přece stařecky nešoural), prošel jsem předzahrádkou a odemkl jsem branku. Touhou pracovat jsem zrovna nehořel, ale co. I kdyby z toho nakonec nebylo nic, aspoň si popovídám s pěknou holkou.

„Dobrý den, pane plukovníku,“ pozdravila dívčina, namejkapovaná a oblečená jako ze žurnálu. „Vy se na mě asi nepamatujete…“

To tedy uhodla. Ale netřeba se vzrušovat. Doby, kdy jsem si pamatoval křehké blondýnky, byly dávno ty tam.

„Dobrý den, račte dál,“ pozval jsem ji širokým gestem. Cestou do své minipracovny (v dávnověku to bývala komůrka pro služku) jsem zahovořil, že mi jednu hvězdičku na výložkách přidala. „Do důchodu jsem šel jako pouhý podplukovník.“

„Jak to mám vědět, když jste nenosil uniformu?“ pousmála se.

„To je fakt, nenosil,“ souhlasil jsem. Pořád jsem si nevybavoval, kdy a kde jsme se mohli vidět. S její matkou nebo babičkou, prosím, snad. Ale s ní? „Ale to jste vy musela být ještě v peřince.“ Když galantní, tak galantní.

„To ne, ale bylo to už docela dávno, pane doktore,“ vyměnila blondýnka okamžitě hodnost důstojnickou za akademickou.

Změřil jsem si ji. Věděla toho o mně dost. Kromě jiného jsem opravdu i doktor obojího práva. Ale mlčel jsem v očekávání, co z ní ještě vypadne.

„Byla jsem ještě školačka…“

„Ať dělám, co dělám, je mi líto.“

„Nebudu vás napínat. Jmenuji se…“ A následovalo docela obyčejné, mně absolutně nic neříkající jméno. Ke všemu anglické. Ale ona pokračovala. „Za svobodna jsem byla… a můj táta byl…“ A jakmile vyslovila ta dvě jména česká, byl jsem rázem doma.

Jméno není vždycky důležité, zábavnost příběhů nemá co dělat s totožností jejich aktérů. Pomiňme tedy, jak se mi mladá žena představila a jak se jmenoval její otec. Netrvalo dlouho a zjistil jsem, že právě on ve svých literárně stylizovaných zápiscích mluví o sobě jako o Viktoru Maxovi a o své dcerce jako o Monice.

Budu jim tak tedy říkat i já. Vždyť přece i růže zvána jinak, voněla by stejně, jak kdesi říká tuším že Hamlet. Pokud neříká, omlouvám se, jsem jenom starý opotřebovaný policajt z hospodářské kriminálky, žádný shakespearolog.

Mně už rozhodně víc říkat nemusela. Panebože, navštívila mě Maxovic Monička! Dcera mého spolužáka a kamaráda Viktora, kterému za dávných časů celé gymnázium na Slovanském náměstí v Kénigu neboli Králově Poli říkalo Viky. A oslovovali ho tak i všichni, co tenkrát byli řádnými členy nebo se jenom motali okolo jachtklubu na Kníničské přehradě, na našem milovaném Prýglu, jak jsme říkali my, roduvěrní Brňáci.

Byli jsme tam tři vyhlášení, všeho schopní borci – Viky, Pepan a já. Ti, co hlavně sportovali a závodili, nám říkali tři mušketýři, zatímco ti, co chodili především na naše divoké večírky, nás znali jako carské oficíry.

Nedávno jsem bohužel dostal zlověstně černě orámované oznámení, začínající slovy: Oznamujeme všem přátelům a známým, že nás náhle navždycky opustil pan profesor MUDr. Viktor Maxa, DrSc., manžel, tatínek a dědeček… Už se holt kácí v našem lese…

„Je mi to líto, Moničko. Byl to kámoš, jakého by v mládí, v těch správných letech, bral úplně každý. Rozuměli jsme si beze slov. Škoda ho.“

„Odešel zničehonic. A tak divně. Podezřele…“

Nic jsem o tom nevěděl, hlavou mi ovšem problesklo podezření, že se můj skvělý kamarád nejspíš uchlastal. Náběh k tomu tedy měl. Ale co, třeba to byla docela krásná smrt… Všichni říkali, že co odešel do penze – kupodivu do penze předčasné, a přitom prý vůbec do důchodu nemusel – byl v jednom kuse v alkoholovém opojení.

A nemuseli mi to ani říkat. Několikrát jsem s ním přece ne tak dávno mluvil i já sám. O tom ale jeho dcerka nejspíš vůbec nevěděla. Naštěstí. Dověděl jsem se z jeho úst i věci, kterými se otcové před dcerami zpravidla nechlubí.

Pokynul jsem: „Posaďte se, Moni. Dáte si minerálku, kafe, čaj? Nebo raději víno?“

Když zvolila úplně obyčejnou vodu z vodovodu, obsloužil jsem ji a zeptal jsem se rovnou, co ji ke mně přivádí. Začala velice nervózně. Přeříkávala se a po prvních větách se jí objevily v očích slzy.

Prý se teprve teď dodatečně strašně stydí, jak se k tátovi v poslední době chovala, jak byla dlouho ve vleku své matky, která se od otce prakticky odstěhovala k ní do Anglie. Matka za osmnáct a dcera bez dvou za dvacet. A teď s křížkem po funuse najednou pofňukávala, že se o svého tatínka, který pak pobýval skoro pořád v Brně sám, od určité doby moc nezajímala.

„Copak vás nenavštěvoval?“ pokoušel jsem se zarazit její vzlyky a slzy.

Ale věděl jsem své. Na její ignorantské sobectví si Viky postěžoval nejednou. Monika žila v Anglii a bylo jí úplně jedno, jak to vypadá doma. Že s její matkou to není žádná idylka, že vztahy manželů Maxových jsou všechno, jenom ne zrovna příkladem harmonického soužití.

Vždyť i o Viktorově smrti jsme se my, kamarádi, dozvěděli až bůhvíkdy, až „po posledním rozloučení v úzkém kruhu rodinném“, jak stálo na smutečním oznámení doslova.

„To neměla ta jeho semetrika ani tolik slušnosti, aby mu uspořádala normální veřejný pohřeb?“ podivovala se i moje žena, která si na formality jinak vůbec nepotrpěla.

Vzal jsem to tedy na vědomí a pokondoloval jsem vdově jenom písemně a o tom, jak vlastně Viktor Maxa zemřel, jsem dodnes nevěděl vůbec nic.

„U nás v Londýně pobýval málo,“ vzlykala teď Monika. „A dnes se mu už ani moc nedivím. Moje matka je občas jako posedlá… A já jsem bohužel strašně dělala to, co chtěla ona…“

„To víte, Moničko, to víte,“ mumlal jsem, abych ji uklidnil, „život není to, co chceme, ale to, co máme.“

Použila papírový kapesník z kabelky a najednou se vzpamatovala: „Promiňte… Přišla jsem za vámi s konkrétní prosbou.“

„Sem s ní,“ zašklebil jsem se povzbudivě.

Ale v duchu jsem se začínal obávat, s čím asi se uslzená děva vytasí. Diskrétní pátrání v žoldu přátel a známých je zatraceně nevděčná práce. Bůhví, co jí o mně Viky navykládal. O možnostech soukromých detektivů mají lidé nepřiměřené představy.

Jen aby si nevzala do hlavy vyložený nesmysl. Třeba abych jí u nich za kanálem šmíroval zazobaného manžílka. Myšlení žen kráčí občas velice křivolakými cestičkami a nezáleží, jestli se živí stíráním podlah nebo chirurgií srdce…

Ale obával jsem se zbytečně, Anglie mi nehrozila, Monika zatím stála oběma nohama na zemi. Dobře si promyslela, proč půjde právě za mnou. Ale i tak mě trošku překvapila.

„Ráda bych se dozvěděla, jak táta vlastně zemřel.“

„Ode mne?“ hlesl jsem udiveně. „To by snad bylo lepší navštívit doktory, kteří o něho pečovali. Na co k tomu potřebujete detektiva?“

Zavrtěla hlavou. Lékařskou zprávu samozřejmě četla, a tak ví, že její otec – zahanbeně připustila, že byl i na samém konci života docela dost opilý – zemřel na „rozsáhlá zranění neslučitelná se životem“ poté, co ho v noci na vyasfaltované cestě mezi parkovištěm a budovou supermarketu Global srazilo auto. Podle stop prý nějaké větší a masivní, nejspíš hodně robustní off road.

Vozidlo nikdy nevypátrali, tím méně řidiče, policie měla jisté podezření na základě záznamu kamery u nedaleké benzinky, ale byla to falešná stopa. Protokol o soudní pitvě se dal shrnout do tří vět. Usmrcený chodec byl podle laboratorních hodnot tělních tkání a tekutin, odebraných během pitvy, v okamžiku smrti objektivně pod vlivem alkoholu. A to v množství, které nepochybně silně ovlivnilo jeho mentální i fyzické schopnosti. Měl tedy na nehodě minimálně spoluúčast.

A víc jim toho na policii neřekli. Mrtvého prý ale vzápětí dovolili bez odkladů pohřbít. A bylo. Člověk byl, člověk není. Monika se nevesele ušklíbla, že příslušný spis nejspíš pak orgánové odložili k ostatním pomníčkům, jak – pokud tedy ona ví – v televizních detektivkách říkají policisté mezi sebou nevyřešeným případům.

„Všechno teď bude na vás,“ prohlásila pak s neotřesitelnou důvěrou v moji maličkost.

„Co všechno? Nepředstavujete si snad, že najdu toho řidiče?!“

Proboha, jak jenom jí mám vysvětlit, že v klasické policejní práci nemá sebeschopnější jedinec, v mém případě navíc dávno v důchodu, proti dobře organizované profesionální instituci skoro žádnou šanci? Že osamělí běžci jsou stoprocentně úspěšní jenom v béčkových amerických filmech?

Naštěstí zavrtěla hlavou: „Nebojte, nejsem cvok. Po začátek by stačilo dokázat, že policie někde něco přehlédla. Že prostě není tak stoprocentně jisté, že to byla docela banální nehoda. Že je zkrátka na místě oprávněná pochybnost o policejní verzi. Že to asi bylo jinak.“

„Moničko, oni by ale sotva případ odložili, kdyby se jim nejevil úplně banálně. Obvykle to opravdu bývá tak, jak to teď viděli oni. V noci nějaké silné a rychle jedoucí auto nešťastně srazilo chodce, který požil alkohol a pak nečekaně vstoupil do vozovky. Řidič auta nemusel být nutně gauner. Někdy takový řidič ujede proto, že si ani nevšimne, že někoho zachytil… Ale uvažujte dál. Pokud to nebyla nehoda, co to tedy bylo? Vražda?“

„Konečně jste to řekl nahlas, pane doktore. Byla to úkladná vražda. Proto vás potřebuju. Jakmile budeme mít nějaké důkazy, i sebemenší, policie bude muset obnovit vyšetřování. A o to mi jde.“

Tak nějaké důkazy? Sebemenší? Bude muset? Ach jo… Manželka londýnského finančníka byla cílevědomá mladá dáma, potěš pámbu. Když si něco vzala do hlavy, nic ji nemohlo svést z vytýčené cesty. Tak to prostě vidí ona a basta.

Byla si až paranoidně jistá, že její otec je oběť, že ho ke Globalu někdo telefonicky vylákal na popravu. Její matka přece vypověděla, že mu okolo desáté večer někdo telefonoval, i když bohužel nic z toho hovoru nezaslechla. Viky potom z domu odešel těsně po půlnoci. Předtím se zmínil, že ho bolí hlava a půjde se projít. To neobvyklé nebylo. Nikdy nebral prášky, vždycky vyrazil ven.

„Tedy se choval jako jindy,“ konstatoval jsem.

„Ne tak docela. Tentokrát šel na schůzku. Domluvil se na ni telefonicky. Neměl to daleko, supermarket je přece blízko domu rodičů, táta nemusel mít žádné podezření. A na místě to už pak šlo ráz na ráz.“ Monika byla ve svém živlu, bylo zřejmé, že o tom hodně přemýšlela a sama sebe už přesvědčila.

„Dobrá, Moni, dejme tomu. Pojďme dál. Proč si vy osobně myslíte, že měl někdo zájem ho odstranit? Pokud by někdo plánoval a organizoval něco takového, musel by mít k tomu setsakra motiv.“

Kladl jsem jí rutinní policajtské otázky, ale ve skutečnosti jsem věděl asi daleko víc než ona. Minimálně jsem moc dobře věděl, proč by to tak, jak ona říká, koneckonců i třeba mohlo za jistých okolností být. Když mě Viky naposledy vyhledal, prozradil mi toho docela dost. A nedělal dojem, že si něco vymýšlí pro moje pobavení.

Tedy že si nějak na něj neobvykle moc vymýšlí. Ale to už byl celý on. Často si v zápalu vyprávění malinko přidal, rád býval vždycky středem pozornosti. Že je mrtvý, byl ale fakt. A že ho někdo v noci srazil autem, byl další fakt. Pokud bych poctivě uvažoval jako hypotetický vyšetřovatel, nemohl bych Moničino podezření jen tak smést ze stolu.

„Měl váš otec nějaké nepřátele?“ ptal jsem se dál jako policejní robot.

Až do její návštěvy jsem netušil, za jakých okolností Viktor Maxa sešel z tohoto světa. Policejní verze o smrtelně nehodě u obchoďáku ale nezněla nepravděpodobně. Třeba nečekaně vkročil do jízdní dráhy. Nebo se jen nahnul. Ztratil rovnováhu, zakolísal. Což o to, mohlo to tak být. Kdo Vikina znal, věděl, že rád štráduje nočním městem a že ještě raději nasává.

Stejně tak se ale dalo o této verzi pochybovat. Vím přece, že se o něho o pár měsíců dřív zajímali lidé, kteří… jaksi neměli moc zábran. Takže co když ho to auto opravdu smetlo záměrně? Jsou nějací svědkové? A co pouliční kamery? Třeba je to ale všechno doloženo a policie moc dobře ví, proč zastává verzi o nehodě. Pak zde s Monikou fantazírujeme úplně zbytečně.

„Když já nic nevím, pane doktore,“ zašeptala, jako by chtěla dotvrdit moje slova.

„Každý něco ví. Nebo má na věc nějaký názor. Soustřeďte se. Komu by to prospělo? Proč by někdo chtěl, aby váš táta nebyl?“

„Já opravdu nevím, nikdy o nikom nemluvil,“ zadrmolila zmateně, „mám prostě jenom takový pocit, že ho… že mu někdo ublížil záměrně,“ opsala elegantně pojem vražda. „Tady někde uvnitř… to jakoby vím. A tak je mojí povinností se pokusit zjistit pravdu. Dlužím mu to. Po tom všem…“

Znělo mi to hodně teatrálně a naivně, ale nehnul jsem ani brvou. Opravdový profík má v sobě dostatek pokory na to, aby se nesmál pocitům. A už vůbec ne pocitům žen. Ten, kdo neuvažuje přísně logicky, se někdy trefí do černého, aniž ví jak. Proto jsem řekl: „Proboha, jenom zase neplačte.“

Zavrtěla hlavou a posmrkla: „Promiňte. Táta byl opravdu v poslední době nějaký divný. Já jsem se s ním viděla naposledy sice ještě dost dlouho před jeho smrtí, ale každopádně byl tehdy už tak dobrého půl roku jako vyměněný. Totéž tvrdí i máma. I jí se zdálo, jako by něco tajil, snad dokonce jako by měl z něčeho strach.“

To víš, že měl strach, děvče… S něčím se mi svěřil. Pokud nepřeháněl, mohl se dostat i do pěkné polízanice. Je taky otázka, jak moc mi toho vyklopil. Možná si něco přidal, možná naopak. Viky se sice rád předváděl jako hlavní postava bizarních situací, ale něco by zase neprozradil ani na mučidlech. Nerad lhal, ale ani kamarádům neříkal vždycky všechno.

A potom jsem ho ztratil z očí. Odmlčel se, kamsi z Brna odjel a už mě víckrát nevyhledal ani mi nezavolal. Akorát mi nechal jednou poslat bednu drahého originál šampaňského s vlastnoručně napsaným lístečkem „Honorář od vděčného klienta“. Ale bez podpisu. Odesláno to bylo z Prahy.

Nikdo o něm nic nevěděl, jako by se po Vikinovi slehla země. Bál jsem se nejhoršího, to ale té jeho holce povídat nebudu. Ulevilo se mi převelice, když mi asi za dva měsíce jeden spolužák na srazu v Semilassu řekl, že Viktor dnes sice nepřijde, ale že je už zase zpátky v Brně. Prý pobýval s někde s nějakou doktorskou expedicí. Čert tomu věř. Mně se tedy už potom nikdy neozval. Přišlo až jeho parte.

To všechno jsem Monice vykládat nemínil. Nejraději bych jenom chvilku chápavě přikyvoval a pak bych ji pro dnešek vypoklonkoval. A vůbec nejlepší by bylo celé to slavné pátrání časem nějak nenápadně elegantně zesabotovat. Jestli Vikinův konec nebyl úplně košer a souvisí nějak s tou záležitostí, o které se radil se mnou, stejně nemáme nárok. Od takových věcí raději dál.

„Policie vyšetřovala určitě důkladně,“ mínil jsem opatrně. „Vědí stoprocentně mnohem víc než my. Něco jim mohl povědět záznam kamer v ulicích i přímo u supermarketu, něco zase stopy na vozovce i na těle a mohli něco zjistit i z tatínkova mobilu. Třeba ohledně toho posledního hovoru.“

„V mobilu, který nechal doma, se nenašel žádný hovor z toho večera,“ pokrčila Monika rameny.

„Takže měl mobily dva?“ Svraštil jsem čelo.

„Pokud ano, pak ten druhý po nehodě zmizel. I to by ale zase nepřímo svědčilo pro vraždu, ne? Ale nebudu vám do toho mluvit, vy jste kriminalista, sám si poradíte nejlíp.“

„Moničko, uvažujte. Jak bych mohl dokázat, že nějaká celkem nekomplikovaná nehoda, notabene řádně vyšetřovaná místní policií, byla vlastně úkladná vražda? Jestli policie případ prošetřila a uzavřela, pak je to skoro nadlidský úkol,“ vzdychl jsem. „Když oni nic nezjistili okamžitě, co asi můžu zjistit já po tak dlouhé době?“

„Nevím. Ale táta vždycky říkal, že vy jste ten nejlepší,“ řekla prostě.

„Když se Viky ovínil, kecal jako Palackej,“ udělal jsem obličej, ale hned jsem se vzpamatoval. „Ne, ne, promiňte. To mi ujelo.“

Monika vypadala najednou jako boží umučení. Jsem to ale blbec. To se nedělá, vtipkovat o mrtvém otci před dcerou, která se trápí. Je to pořád dítě mého kamaráda, i když ke konci tátovi žádnou radost nedělala. Není zvědavá na moudra cynického staříka, musím se přinutit k větší účasti a porozumění. A ať už to dopadne, jak dopadne, nesmí pochopit, že se nemíním moc angažovat.

„Moni, já… já vám rozumím. Dobrá… Můžu se pokusit. Třeba v nějakém ohledu přece jen zjistím něco malinko víc. Poptám se, ale pozor. Bez záruky. Velké naděje si nedělejte.“

Ale teď už, holka, syp, říkal jsem si v duchu. Pozeptám se, ale to je tak všechno, co se dá udělat. Nahlas jsem se ale ještě na chvilku přemohl a rozvykládal jsem se, jak se pokusím oprášit nějaké ty staré kontakty na bývalém pracovišti a jak někoho z mladších kolegů požádám, aby mi umožnil nahlédnout do dokumentace té nešťastné nehody.

„To byste byl hodný…“

Prozíravě jsem jí zamlčel, že poptat se bude to nejmenší. Že do všeobecně známé budovy na Kounicově ulici i teď občas zajdu na kus řeči nebo pro nějaký ten drb, pardon… informaci. A jak už jsem se dostal do polohy ušlechtilého přítele rodiny – sám sobě jsem si byl odporný – nadhodil jsem, že bych se mohl případně porozhlédnout i v rodičovském domě. Mohly tam zůstat nějaké písemnosti a taky počítač, který její otec používal.

Živě přikývla: „Ano, tátův počítač tam zůstal. To bude výborné. Každopádně zkuste všechno, co vás napadne. Na peníze se neohlížejte. Pokud se vám podaří zjistit něco zásadně nového, dejte mi vědět. Přiletím a poradíme se.“

„Je ovšem možné, Moni, spíš teda pravděpodobné,“ opravil jsem se realisticky, „že nenajdu vůbec nic.“

„Jsem si jistá, že vy určitě něco objevíte. A určitě budete tu stopu sledovat dál a potom…“

Panebože, co s ní mám dělat? Že jsem nemlčel. Pokud Vikyho trable souvisely s jeho koncem, bylo mi jasné, že nic nenajdu, že se o to už někdo postaral. Ti lidé mají v popisu práce i zametání. A i kdyby se stal zázrak a našel bych nějaké stopy nebo svědky, nanejvýš bych si způsobil nepříjemnosti.

Bude lepší do vosího hnízda nepíchat. Takže asi počkám a za nějaký čas Monice sepíšu, co vím a co se případně ještě dozvím, aniž na sebe moc upozorním a – šlus. I to málo, co mi Viky prozradil, mi stačí. Netoužím skončit jako on.

„Já se nevzdám, pane doktore, dokud…,“ fantazírovala Monika.

Zíral jsem, jak se najednou proměnila jako mávnutím čarovného proutku. Slzy byly ty tam. Jako by sama sebe právě přesvědčila, že dokáže, cokoliv si zamane, že s mojí pomocí smrt milovaného tatínka objasní i pomstí.

I když na něho za živa kašlala stejně jako její matka… Ženské se do svých rolí někdy vciťují tak, že bývají nebezpečné. Často i samy sobě.

„Pošlu vám zálohu. Bude stačit…?“ navrhla velkorysou sumu v librách.

Prohlásil jsem kategoricky, že od Vikyho dcery v žádném případě nevezmu ani penny. Ona ale spustila, že tady u nás to přece bez všimného nikde nejde, že si to dobře pamatuje a že je jí jasné, že budu mít s pátráním spoustu výloh. Za peníze v Praze dům. A její muž prý nosí domů každý měsíc tolik, aby výdaje v této výši mohla v pohodě zahrnout do nákladů na domácnost.

Chvilku jsme se ještě slovně přetahovali, ale pak jsem si řekl, že přít se s ženskou, přesvědčenou, že právě vytáhla do svaté války, nemá cenu. Nezná moje bankovní spojení, nemá, kam by ty libry mohla poslat. Jen ať už spánembohem jde. Nechal jsem si vnutit i klíč od jejího rodičovského domu a papírek s číselnou kombinací kódu jeho alarmu. Koneckonců jsem si o to předtím sám řekl.

„Maminka o tom klíči ví?“

Prý ne, ale hned jí to řekne. Večer letí z Brna do Prahy a pokračuje do Londýna. Máma určitě nebude proti. Můžu dům rodičů navštívit třeba hned. Je od otcovy smrti prázdný, matka je u nich šťastná a do Brna ji nic netáhne. Všechno, co po tátovi zbylo, je tedy pořád na svém místě.

„Uvidíme,“ řekl jsem nezávazně.

Třeba v domě něco důležitého najdu, fantazírovala Monika, i když sama tedy neví co. Rodiče si prý oba potrpěli na téměř vojenský pořádek a otec kromě odborných knížek a nějakých materiálů z práce doma nikdy nic osobního nepřechovával. Rozhodně ne věci jako dopisy nebo fotky. Aspoň co teda ona ví.

Souhlasil jsem. Viky od jisté doby přechovával hlavně víno a whisky. To jsem ovšem nahlas neřekl.

„Můžete celý dům obrátit naruby, nikomu to vadit nebude,“ ujišťovala mě Monika pořád dokola. „Chovejte se tam jako doma.“

„Oukej,“ zamrkal jsem. „Když nic, začnu si tam vodit holky.“

Po oboustranném vzájemném ujišťování a jejím mnohomluvném děkování jsem Moniku Maxovou konečně za loket dovlekl k brance a skoro jsem ji vystrkal na ulici.

Table of Contents

Detektiv

Profesor

Profesor

Profesor

Profesor

Profesor

Profesor

Profesor