Jaroslav Kuťák

Strašidla z Woodlandu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslav Kuťák 2016

© foto na obálce Barbora Fukárková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7931-9 (epub)

ISBN 978-80-243-7932-6 (mobi)

Věnuji Barče, Járovi a Tomovi.

Na památku hřiště Woodland.

Poděkování patří mým přátelům, kteří mimoto ještě podporují moje knížky – Vladovi Zvaríkovi, Jirkovi Foltánovi, Petru Poppelovi, Milušce Houskové a partě z VEBY, Pavlu Krenkovi, Stephanu Friedreichovi, Pavlu Koudelkovi, Šimoně a Petrovi Maškovým, Petru Kohoutkovi, manželům Strnadovým, Zdeňce Hosmanové a Láďovi Semerádovi.

I.

Emoce jsou všechno, co máme.

Paolo Sorrentino

Marie připravovala kucmoch. Karel měl rád obyčejná jídla.

Kucmoch není americké jídlo, naučila se ho od své české maminky, a jak už to tak bývá – ta zase od té své, narozené v jihočeském Dolním Dvořišti. Jsou recepty, které se dědí, přestože kuchařky emigrují.

Marie vyrostla za „velkou louží“, byla dcerou posrpnových českých uprchlíků. Žila uprostřed McDonaldů a Starbucksů, ohrožovaly ji nechutná káva v papírových kalíšcích, hotdogy a příšerně sladké koláče s odporně barevnou cukrovou polevou. Přežila tu chemii jen díky tomu, že u nich doma se vařila poctivá česká jídla.

Mamince se stýskalo po domově, ale slovem si nepostěžovala. Když bylo po převratu možné se vrátit, tvrdošíjně to odmítala. Říkala, že Evropa nebude bezpečné místo. Nic proto nenamítala, když se Marie dala nejdřív k armádě a brzy nato absolvovala výcvik u speciálních jednotek. Byla přesvědčena, že některé nepříjemnosti jsou nutné.

Touha po domově přešla z matky na dceru, stejně jako recepty babiček, a neobyčejně krásná, dokonalá Marie už několik let žila v Hradci se soukromým detektivem Karlem Schwarzem. Pracovala pro něj jako asistentka, ale stala se především jeho přítelkyní a pak velkou láskou.

Ale zpátky ke kucmochu. Kucmoch je prostý pokrm z brambor a kysaného zelí. Každý ho dělá trochu jinak. Marie nechala na tuku z pokrájené slaniny zesklovatět cibulku, přidala česnek a nadrobno pokrájené žampiony, po několika minutách kysané zelí, promíchala to, podlila trochou vody, osolila a vydatně opepřila. Přikryla pánev pokličkou a směs nechala dusit, občas ji promíchala, dokud se voda téměř neodpařila.

Když se dovařily oloupané a nakrájené brambory, smíchala je s obsahem pánvičky a rozložila na plech. V troubě to pekla zhruba čtvrt hodiny a vesnický kucmoch byl hotov. Povede se, pokud kysané zelí zůstane „al dente“.

Krájela čerstvou cibuli.

„Jako křen,“ řekla, když se jí spustily slzy. „Ta se povedla.“

Partner a parťák v jednom – Karel Schwarz se měl co nevidět vrátit z golfu. Výjimečně dnes hrál bez Marie, protože ta doma čekala na skypování s rodiči z Ameriky. Táta slavil narozeniny. Videorozhovor po Skypu se konal v poledne a trval dvě hodiny. Všichni byli v pořádku, zdraví a šťastní, přestože Marii neunikly starostlivé i pátravé matčiny pohledy. Na její počest se rozhodla pro svůj zamilovaný kucmoch.

Rodičovskou starost pociťovala často. Přestože nevěděli úplně o všem, co s Karlem prožili a kdo všechno je ohrožoval na životě při ošemetných pátráních, maminka na ní bez dlouhých řečí poznala ledacos.

Než se Marie vrátila do Čech, pracovala bezprostředně po výcviku pro tajné služby, což Karel tušil, ale neznal podrobnosti. Snad jenom podle nejrůznějšího zajímavého vybavení, jakým byl například pachový indikátor, který snesl srovnání s citlivostí psích čichových receptorů, nebo díky softwaru, pomocí kterého by Marie dokázala během jediného dne kdekoli na světě sestavit údernou jednotku nebo malou armádu. O svých tajemstvích nemluvila a Karel nenaléhal. Nevěděl proto ani to, že pracovala na dvou filmech s Jamesem Bondem jako pomocná režisérka kaskadérských scén. Netušil nic o jejích znalostech tajných chodeb v prezidentských palácích. Ani o tajemstvích samotných prezidentů.

Strčila plech s kucmochem do trouby, umyla si ruce a odešla k oknu. Otevřela ho a opřela se o parapet.

Bydleli ve zrekonstruovaném secesním měšťanském domě na Velkém náměstí v Hradci, jen kousek od Klicperova divadla. Včera se tam konala premiéra další hry jejich oblíbeného autora a režiséra Davida Drábka. Znali se s ním. Rád nosil barevná saka, kalhoty a kravaty s kapesníčkem. Poslední dva zmíněné doplňky musely ladit se šaty jeho partnerky. Obvykle byly zlaté. Velmi jej potěšilo, když mu Marie po premiéře oznámila, že v Americe by za svou práci dostal už půltucet Pulitzerových cen.

„Tak vidíš,“ odpověděl. „A tady v Čechách můžu bejt rád, že mě nezavřou.“

Měl krásnou manželku. Vždycky měl krásné manželky a ženy, i Marie by se mu líbila, ale v jeho přísných režisérských očích donchuána měla jednu základní chybu – nebyla herečka.

Podívala se doleva na Bílou věž. Takovou stavbu v Americe neměli. Nedávno prošla rekonstrukcí, dostala moderní schodiště a mezipatra, návštěvníci si cestou nahoru a dolů mohli oddechnout u zvonů, informačních smyček či nádherného skleněného modelu Bílé věže.

Před Marií tehdy šel starší tatínek s asi desetiletým klukem a stěžoval si, že na některých mezipatrech schody pokračují na druhé straně, někde zase ne a že je z toho popletený a točí se mu hlava.

„Přitom by stačilo,“ odpověděl syn, „kdyby schody měly jinou barvu než podlaží.“

Marie se ani nepodivila jeho pohotovosti. Výjimečné vlastnosti se v Čechách dědily. Její národ si musel umět poradit ve všem a rychle.

Podívala se naproti. Tam zas probíhala rekonstrukce kubistické budovy Galerie moderního umění. Ve srovnání s Guggenheimovým „šnekem“ byla hezčí. Zato zdevastované parkoviště, vyšperkované nehoráznými poplatky, bylo jedna hluboká díra, jako zuby nakažené francouzské prostitutky. Muselo se tu jezdit krokem, aby řidiči svým miláčkům neurvali závěsy kol a gufera.

Pod okny se procházeli studenti, nikdo tady nespěchal. Scházeli se po kavárnách a restauracích. Nikde žádná dílna, natož továrna. Jen za rohem druhé uličky vpravo stála stará rámařská dílnička, ale ta práce byla uměním, ne průmyslem. O pár kroků dál vítala hosty indická restaurace, naproti mexická, obě skvělé jak na posezení, tak svojí kuchyní.

Staveniště muzea míjely čtyři dívky. Mohly to být sportovkyně, podle pružné chůze a štíhlých postav, nebo patřily k tanečnímu souboru. Ohlížely se po šourajících se autech, a když nic nejelo, pokračovaly.

Marie je kradmo sledovala. Profesionální čich jí donutil zpozornět. Něco na těch ženách bylo. Možná šlo o koncipientky z nedaleké soudní budovy, jež se pravidelně scházejí na volejbale. Možná si David Drábek k nastudování další hry pozval čtyři starší baletky, u něj člověk nikdy neví, s čím přijde příště.

Nedávno mu vzadu na jevišti během hry hrála kapela čtyř mladých muzikantů v klasickém složení jak od Buddyho Hollyho. V jeho hře Český les se jmenovali Los Střevlíkos.

Ženy kráčely k podloubí. Marie už zavírala okno, aby se podívala na kucmoch. V tu chvíli vzhlédly a zahleděly se na ni. Na okamžik se jejich pohledy střetly a propojily jako při podání ruky.

Table of Contents

I.

Emoce jsou všechno, co máme.

Paolo Sorrentino

II.