Luděk Kubát

Stvůry

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Luděk Kubát 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7933-3 (epub)

ISBN 978-80-243-7934-0 (mobi)

Jména dosud žijících lidí jsou v tomto příběhu pozměněna. Další postavy jsou zcela vymyšlené, a pokud některé někomu někoho připomínají, je to čistě jen náhoda.

Věnováno mé ženě Jitce

a dětem Markétě a Martinovi.

Neděle 2. února 1986

Šílená bolest hlavy. Zima, tma, slepená oční víčka; neschopnost se pohnout, to jediné jsem si uvědomoval. V ústech měděná pachuť krve. Nemohl jsem si vzpomenout, kde jsem a co se stalo. Někde v dálce zaštěkal pes a nad hlavou mi přeletělo hejno vran tak nízko, že jsem ucítil třepotání křídel.

Za zápěstí přivázané ruce byly bolestivě rozpaženy a jakýsi dřevěný trám mi rozdíral obnaženou pokožku zad. Zkoušel jsem si vybavit, co se stalo, ale dosáhl jsem jen toho, že strašlivá bolest v hlavě se prohloubila.

Romana, proboha, kde je Romana?

Chtěl jsem zavolat, ale z úst mi vyšlo jen zasípání.

Nadechl jsem se a ucítil odporný zápach z hadru, kterým jsem měl zakrytou hlavu. Musím ho ze sebe setřást, krou til jsem hlavou ze strany na stranu, až látka začala pomalu sklouzávat. Konečně.

Podařilo se mi alespoň trochu otevřít slepená víčka. Klečel jsem a pode mnou se do bělostného sněhu vpíjela krev.

Nacházel jsem se uprostřed bývalého poplužního dvora, nad nímž se vypínala silueta zříceniny hradu Šumburk. Rozpadlé zdi kdysi mohutného středověkého hradu prosvítaly mezi starými buky, jejichž šedivé větve se snažily probodnout tmavé, sněhem nacucané mraky letící nízko nad krajinou.

Jak jsem se sem dostal? A proč mé rozpraskané rty volají Romanu?

A pak jsem si vzpomněl.

Tak jako každý víkend v zimě, pokud byl dostatek sněhu, jsme nechali naši malou dceru Lucii u babičky a vyrazili na běžky. Na trasu podél sadů, přes poplužní dvůr, okolo hradu a zpátky přes Kláštereckou Jeseň. Průsek zvládáme skoro se zavázanýma očima. Stopa dnes ještě nebyla projetá, takže jsem jel první a Romana s odstupem za mnou. První úsek je snadný, takřka po rovině, potom následuje stoupání k poplužnímu dvoru. Když jsem projel bývalými vstupními vraty na čtvercový dvůr rámovaný ruinami hospodářských budov, všiml jsem si, že v druhých vratech, kudy jsme měli vyjet, stojí nějaké větší auto. Mezi zdí a vozem byla malá mezera, při troše opatrnosti se prosmýkneme. Vměstnal jsem se do škvíry, vtom se prudce otevřely dveře u řidiče a srazily mě do sněhu. Když jsem se zvedal, kdosi mě kopl do břicha. Následovala rána do hlavy a já ztratil vědomí.

S námahou jsem otočil hlavu doprava, pak doleva. Ruce jsem měl přivázány k asi dvoumetrovému trámu, k němuž byl pravoúhle přibitý podobný, avšak delší a robustnější.

Zařval jsem: „Romano, proboha, ozvi se!“ Ale vůbec jsem se neslyšel.

Odpovědělo mi ticho.

Zvedl se mi žaludek, začal jsem zvracet. Pak se mi zamotala hlava a já upadl do odporné vydávené směsi. S vypětím všech sil jsem se vrátil na kolena. Rychle jsem mrkal, abych z očí dostal sníh. Když se mi to jakžtakž podařilo, rozhlédl jsem se kolem sebe.

Vedle ležely naše běžky, okolo spousta stop. Prostor mezi zdmi, kde dříve bývala vrata, mi nyní připadal obrovský, auto bylo pryč. Jakou mělo barvu? Tmavě modrou, nebo černou? Značku nevím, v autech se moc nevyznám.

Všiml jsem si, že nejvíce stop míří k jediné budově, na které ještě ležely zbytky střechy.

Vytlučeným oknem jsem zaslechl slabé sténání. Romana?

Po kolenou, ruce rozpaženy, jsem se začal sunout k otvoru, který býval kdysi dveřmi. Bylo to asi dvacet metrů utrpení. Delší trám kříže za mnou vyrýval do sněhu hlubokou rýhu.

Když jsem dolezl ke dveřím, bránil mi ve vstupu vodorovný trám.

Sténání neutichalo.

„Romano!“ Konečně se mi vrátil hlas. Křičím. I přes svůj řev slyším z vnitřku budovy nepřirozený Romanin hlas.

„Hajzlové, co jste s ní provedli!“

Podařilo se mi natočit trám a vrazit ho do otvoru dveří. Bolestí mi vyhrkly slzy, ale nebylo to nic proti tomu, co jsem spatřil.

Pak jsem ztratil vědomí podruhé.

Klášterec nad Ohří. Dne 2. února ve večerních hodinách nalezl hajný Jaroslav V. pod hradem Šumburk občana Ctirada K. přivázaného k dřevěnému objektu připomínajícímu kříž a v rozpadlé budově byla stejným způsobem připoutána jeho manželka Romana K. Přivolaný příslušník SNB okamžitě zavolal kriminalisty. Policejní lékař zjistil, že žena byla znásilněna a zvláště surovým způsobem zohavena. Oba byli poté převezeni do okresní nemocnice. Mužův stav je stabilizovaný, žena je v kritickém stavu. (zpráva z regionálního tisku)

Před několika dny došlo k incidentu v severočeském městě. Byl napaden manželský pár a oba byli zraněni. Muž byl již propuštěn z nemocničního ošetřování, stav ženy je stále kritický. Zatím nebyl nikdo obviněn, pátrání stále pokračuje. (zpráva z regionálního tisku)

Nepřítomnýma očima na mě Romana hleděla, držel jsem ji za ruku, která ležela bez vlády na bělostné přikrývce.

„Zase budeš v pořádku, miláčku, slibuji,“ šeptal jsem. Zdálo se, že kývla, slza jí sklouzla po tváři a vpila se do polštáře.

Dne 21. února byl ve strži u vesničky Kotvina poblíž Klášterce nad Ohří nalezen vrak osobního automobilu. Na sedadle řidiče bylo mužské tělo, důsledkem mrazu v zachovalém stavu. Později bylo identifikováno jako třicetiletý Adam S. V kufru automobilu byl objeven dvaceticentimetrový nůž, na němž byly pozdější analýzou zjištěny stopy krve, která souhlasí s krevní skupinou Romany K.

Dále byly v kufru zbytky provazu, téhož, kterým byla dvojice svázána. Automobil byl odcizen občanu P. Z. v únoru tohoto roku. Mrtvý muž byl s největší pravděpodobností pachatelem nedávné tragédie. (zpráva z regionálního tisku)

Drobně mžilo, klečel jsem u mramorové desky na místním hřbitově. Na černém lesklém kameni nápis Romana Karafiátová 1. 3. 1965–20. 2. 1986.

Slzy s deštěm mi utírala ručka naší dcery Lucie.

Čtvrtek 3. června 2010

„Tak ještě na špičku štětce trochu běloby na prosvětlení očí, podpis a jsme, Baruš, hotovi.“

Poodstoupil jsem od rozměrného obrazu, ponořil štětce do plechovky s terpentýnem a prohlížel si dokončené dílo.

Z tmavého pozadí se vynořovala namodralá dívčí postava zahalená do jemné látky zvýrazňující dokonalost obrysů. Z dolní části obrazu se jako pokroucené větve stromů po nohách šplhaly desítky pařátů, trhaly látku na cáry a obnažovaly sinalou pokožku. Dívčiny doširoka otevřené oči se vpíjely do tmavého otvoru v kamenné zdi. Bála se, ale zároveň byla zvědavá, co ji v příštích okamžicích čeká.

„Ctirade, jakže se ten obraz bude jmenovat?“

„Zanechte veškeré naděje, kdo vstupujete,“ odpověděl jsem a pohlédl na svou modelku.

Bára Divišová nepatřila k ideálům antické krásy, měla však zvláštní oduševnělý výraz ve tváři a díky krásnému úsměvu a neuvěřitelně velkým očím, z nichž jedno bylo smaragdově zelené a druhé tmavě modré, vzbuzovala v ženské společnosti závist a v mužské obdiv.

Mimoto byla velice inteligentní a já byl šťasten, že je mou přítelkyní a že svolila, abych její půvaby mohl přenášet na plátno. Při našich sezeních se s ní dalo debatovat o všem možném, byla hodně sečtělá, což je v naší době jev poměrně neobvyklý. Měla snědou pleť a dlouhé černé vlasy, takže vypadala, jako by se narodila někde na jihu Itálie. Jednou se mi svěřila, že si nechala vypracovat rodokmen a skutečně jakýsi italský žoldnéř v 18. století zabrousil do českého království a zůstala tu po něm památka a za několik generací přišla na svět Bára a zdědila po svém předku něco z jeho italského vzhledu a také docela dost jižního temperamentu.

Byla o něco vyšší než já a její postava přímo vybízela k tomu, aby předváděla výtvory módních návrhářů. Nemálo se jich snažilo ji přemluvit, ale ona veškeré nabídky odmítala, nesnesla by, jak mi později objasnila, aby ji očumoval kdejaký prasák. Docela mě to pobavilo, protože na obrazech, kde má její tělo na sobě méně látky, než by měla na molu, nebo dokonce nemá vůbec žádnou, ji očumuje podstatně více prasáků. To prý jí až tak nevadí, ale natřásání před davy by jí problémy dělalo.

„Tak už se oblékni, dneska, Báro, končíme,“ utíral jsem si ruce od barev do tamponu namočeného v terpentýnu a sledoval ji, jak seskočila z dřevěného podstavce, a míjejíc mě, svůdně se zavlnila v bocích. A já čekal, jestli to opět řekne.

No jistě, jako vždy.

„Tak co, mistře, to je dnes opravdu vše, nic jiného ode mě nepotřebujete?“ A zamrkala na mě svýma dvojbarevnýma očima.

„To jsi uhodla, nic od tebe opravdu nepotřebuju,“ řekl jsem důrazně, „mazej se obléct a nesváděj vetchého padesátníka.“ A plácl jsem ji po zadečku.

„To je hrůza, já se mu tady nabízím, a on ohrnuje nos, co by za to dali jiní.“ Udělala na mě dlouhý nos, ale stále se neoblékala a vyzývavě se přede mě postavila.

Tuto hru jsme mohli hrát bez obav, neboť jsem věděl o její sexuální orientaci: směřovala úplně jiným směrem. Vědělo to o ní jen pár přátel. I když se doba rapidně změnila, jsme stále malé město, spousty lidí by se zřejmě pohoršovaly, kdyby to vyšlo najevo. Oni by nejraději homosexuály zavřeli někam do ústavů, i když by tam za své názory patřili spíš sami. Ovšem jak znám Báru, pokud by ji za náchylnost ke stejnému pohlaví někdo odsuzoval, bylo by jí to srdečně jedno. A já bych vždycky stál při ní.

„Ale nevypadáš, Ctirádku, na padesát, nejvýš na čtyřicet,“ stále si chtěla hrát.

„Přidej ještě nějakej rok a neběhej tady nahatá, za chvíli se v okně naproti objeví Pešek s dalekohledem a budeš ho mít na svědomí.“

„Tak ať se podívá, vždyť je to jediný potěšení, co mu v životě zbývá. Je sám, žena mu zemřela… Ježíš, promiň, Ctirade, jsem blbá, já si neuvědomila…“ Přikryla si rukou pusu.

„To je dobrý, Baruš,“ pohladil jsem ji po tváři, „nemusíš se omlouvat. Ale mám nápad, dáme si spolu kafe, co říkáš?“

„S tebou si dám vždycky, ty máš to nejlepší kafe v celém okrese,“ zasmála se, ale bylo na ní vidět, jak se za svou předchozí poznámku stydí.

Za chvíli jsem ji následoval do kuchyně. Připravovat kávu mě před mnoha lety naučil jistý Buřič. Nevím, jak se vůbec jmenoval, možná to nevěděl nikdo, vždycky se mu říkalo Buřič. Bydlel v Kostelní ulici, stejně jako naše rodina. Měl menší domek naproti faře a my děti ho zbožňovaly. Vypadal ošuntěle, žil sám, jen vždycky s nějakým psem. Vyprávěl nám neuvěřitelné příběhy, z nichž většina byla asi vymyšlená, ale nám to tenkrát vůbec nevadilo. Za války se plavil na nějaké zámořské lodi, projel půl světa… V bytě měl spoustu věcí, které si z cest přivezl. Ke každé se vázal nějaký příběh. Všichni jsme se sesedli okolo něj, poslouchali a tiše záviděli. Když si vařil kávu, vonělo to po celém domě. Později, když už jsem byl dospělejší, si mě, už ani nevím proč, oblíbil, a než se z města ztratil, předal mně recept a od té doby ji nevařím jinak. Už ani nevím, co se s ním stalo, najednou zmizel i se psem.

„Tady máš, Barčo, mlejnek a mel, ať máš taky nějakou zásluhu, a když budeš hodná, tak až budu na smrtelné posteli, tak ti ten recept možná prozradím.“

Krásně to zavonělo, když Bára rozlila čerstvou kávu do šálků, které jsem si vlastnoručně odekoroval, když jsem ještě pracoval v místní porcelánce.

Posadili jsme se do křesílek, které jsem koupil před mnoha lety, když starousedlíci začali kupovat tenkrát moderní sektorový nábytek a zbavovali se za babku veteše, jak nazývali různé komody, křesla a skříně, co se dědily z generace na generaci a najednou jim přestaly vyhovovat.

Rád jsem sedával s Bárou u kávy, vychutnávali jsme si ji a tlachali spolu o všem možném. Jak jsem říkal, hodně četla a na rozdíl ode mne si i mnoho pamatovala. Ač byla o generaci mladší, měli jsme dost podobné názory na dění okolo nás, a jak říkala, kdyby byla na chlapy, uměla by si představit život vedle mě. Nevím, co by na to řekla Lucie, kdybych si přivedl domů ženu o dva roky starší, než je ona.

„Tak, mistře, jen tak mimochodem, co počítač, už ho zvládáš?“ zeptala se, třebaže věděla, jak odpovím.

„A jéje, je to tady. Abych pravdu řekl, jsem úplný dřevo. Počítač otevřu suverénně, mailovou adresu si taky pamatuju, ale pro jistotu jsem si ji někam napsal, a dokonce i odpovím, pokud mně někdo napíše, i když mám frekvenci úderů jak datel po mrtvici. Jo, a pak ho umím ještě zavřít. A to je tak asi všechno,“ povzdechl jsem si a ani jsem se na Báru nepodíval.

„Teda na to, že tě to učím měsíc, je to opravdu výkon,“ prohlásila smutně moje učitelka.

„Hele, Baruno,“ tohle jméno neměla ráda, „obešel jsem se bez toho celej život, tak nevím, proč na tom mám něco měnit. Já ho až tak nepotřebuju, stačí mi tužka, pero, dřevěné počítadlo… a víš, jaké by to bylo, kdyby dopisy nosili, jako před lety, holubi?“

Viděl jsem, jak se jí protočily panenky.

„Můžu ještě něco říct?“ podotkl jsem opatrně.

Učitelka se na mě opatrně podívala, čekajíc nějakou katastrofu.

„Koupil jsem si mobil.“

Buď mé huhlání přeslechla, nebo nevěřila svým uším.

„Co jsi říkal?“

„Koupil jsem si mobilní telefon,“ řekl jsem nahlas.

Bára vytřeštila své krásné oči: „Ty máš mobil?“

„Proč se divíš, vždyť jsi říkala, že každý normální člověk má mobil. Říkala jsi něco?“

Zaslechl jsem totiž něco v tom smyslu, že já asi normální nejsem.

„Ne, jen si tak něco broukám,“ odvětila. „A můžu se tě, Ctirade, na něco zeptat?“

„Ne, nemůžeš, já ho totiž ještě nevybalil, ale spoléhám na tebe, že mi s ním pomůžeš. Co, Baruško?“

„Najednou jsem Baruška. Ale jestli to bude stejné jako s počítačem, tak potěš pánbůh.“

„Horší to snad ani nemůže bejt,“ prohlásil jsem skepticky. Nikdo neumí vyvrátit oči jako ona.

„Tak ten den pěkně začal. Prosím tě, přines ho, ať to máme za sebou,“ zahudrala.

„Víš co, necháme to na jindy, pevná linka mi zatím stačí, nějak se na to dnes necítím, znáš mě, to bude na dlouho,“ snažil jsem se lekci odvrátit, ale ona nedala pokoj a já musel ten zatracený přístroj vybalit. Hodinu mně jako debílkovi vysvětlovala alespoň základní funkce. No, něco jsem pochopil, ale musel jsem se jít drobet opláchnout studenou vodou.

„Abych nezapomněl,“ řekl jsem jí, když jsem se vrátil z koupelny, „v sobotu nemusíš chodit, jedu do Prahy na letiště, přiletí Lucie ze stáže.“

„Kde byla? Vůbec ses o tom nezmínil. Už ani nevím, jak Lucie vypadá. Co odešla studovat do Prahy, jsem ji neviděla.“

„Jeden semestr byla na stáži ve Florencii. Nevěřila bys, jak strašně se na ni těším.“

„Ctirade, Ctirade,“ zavrtěla hlavou, „takovejch let se známe, a o tvé dceři nevím prakticky nic. Říkals jenom, že je na vejšce, ale na jaké, to ses, pokud se nepletu, nezmínil. Tak povídej!“

„Nevím, po kom je, ale je výtvarně nadaná, studuje poslední ročník architektury, je fakt dobrá. Letos jí nabídli, že by mohla na půl roku do Florencie. Musel jsem ji dokopat, aby tam jela, moc se jí tam, nevím proč, nechtělo, ale po několika dnech v tom slavném městě děkovala Bohu a mně, že se rozhodla jet. Za nějakej čas si tam našla i přítele, a co jsem s ní mluvil naposledy, teď se jí zase nechce domů, říkala, že by tam klidně mohla žít. Ale čas vypršel a zítra se vrací. Mimochodem, byla jsi někdy ve Florencii?“

„Jen jsem přes ni projížděla, zatím nebyl čas,“ odpověděla Bára.

„To je snad nejkrásnější město, jaké jsem kdy viděl. Tam bych si dovedl představit svůj zbytek života.“

„Koukám, že Lucie je po tobě,“ pousmála se Bára. „No, když o tom tak uvažuju, moji předci pocházeli taky odtamtud, takže bysme se tam mohli odstěhovat všichni tři. Není to špatnej nápad, co?“

Nějak jsem ji nevnímal, v hlavě se mi odvíjel film, který měl začátek v osmdesátých letech. Dostali jsme tenkrát kupodivu výjezdní doložku a jeli s Romanou na svatební cestu. Probůh, zase ty vzpomínky! Vstal jsem, opřel jsem se o okenní parapet a cítil, jak se mi stahuje hrdlo.

Zaslechl jsem, jak Bára vstala. Zezadu se na mě přitiskla a objala mě.

„Jsi v pořádku, Ctirade?“ zašeptala.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nikdy už to nebude v pořádku, pořád to bolí, i když je to tak dávno.“

Její ruce mě hladily a na zádech jsem cítil její ňadra. Otočil jsem se, uchopil ji za ramena a pohlédl jí do očí. Zkoumavě mě pozorovala, pak oči přivřela a její rty se doširoka rozevřely.

Vysvobodilo mě zvonění telefonu.

„Do prdele. Ale možná, že je to tak lepší, Barunko,“ pustil jsem ji a zvedl telefon.

„To jste vy, řediteli, jistě, v sobotu si můžete přijít, obraz máte od minulého týdne připravený, budu se těšit, tak zatím,“ položil jsem sluchátko do vidlice.

Pohlédl jsem na Báru. Ruce měla spuštěny podél těla a trochu se třásla. Stále měla v očích něco, co jsem u ní ještě nikdy neviděl. Pak třes přestal a najednou to zase byla ta normální Bára.

„Zákazník?“ optala se.

„Jo, má si přijít v sobotu pro obraz, sakra, vždyť musím na letiště pro Lucii, zavolám mu, ať přijede jindy.“

„Ctirade, tak mě napadlo, já mám v sobotu volno, tak bych mohla zajet na letiště místo tebe, vyzvednu Lucii, trochu se pocouráme po Praze, něco nakoupím a pak bych ti ji přivezla, co ty na to?“

„Ty bys to pro mě udělala? A víš, docela by se mně to hodilo, práce mám nad hlavu.“

„Samozřejmě, starým lidem se má pomáhat,“ zasmála se a nastavila zadeček, abych si mohl ještě jednou plácnout.

Dopila vychladlou kávu, oblékla se, vlepila mi mlaskavou pusu na čelo a následovalo prásknutí domovních dveří.

Stál jsem v okně a děkoval Bohu, že zařídil, aby telefon přerušil to, co by určitě následovalo. Možná, že by to už mezi námi nikdy nebylo takové jako dosud. Za ty roky, co se známe, podobná kritická chvíle nenastala. Zamával jsem jí. Poslala mi vzdušný polibek, odemkla dveře svého vozu a nastoupila. Otevřeným oknem bylo slyšet zakašlání motoru a pak, jako vždy, když ode mě odjížděla, stiskla klakson a dlouze zatroubila.

„Budu si na vás stěžovat!“ ozvalo se z okna omšelého domu naproti. „Člověk tady nemá kouska klidu. A tomu vašemu mazalovi to taky vytmavím, čert nám ho tu byl dlužen. Přivandrovalec přivandrovalej!“

Stará ježibaba Šimrová. Jako obvykle. Postrach všech normálních lidí nejen v naší ulici, ale prakticky v celém městě. Běda, jak někdo projde pod jejími okny a znelíbí se jí. Na zdejším úřadě museli snad vyčlenit jednu pracovní sílu, aby se zabývala jejími stížnostmi. A jelikož veškeré připomínky posílá doporučeně, aby prý měla doklad, jak se po cestě svěřovala neopatrným kolemjdoucím, kteří před ní nedokázali včas prchnout, muselo na poštovní poplatky padnout alespoň půl její penze.

Její připomínka o přivadrovalci mě docela rozesmála. V tomto domě bydlím od narození a babka se do protějšího domu nastěhovala před několika lety, společně s manželem, který minulý rok raději umřel, zřejmě aby měl na hřbitově konečně trochu klidu. S pusou od ucha k uchu jsem se vyklonil z okna a tu roztomilou babičku pozdravil.

„Dobrý den, paní Šimrová, venku je tak krásně, sluníčko nám pěkně hřeje a vy se takhle kaboníte, není vám hanba?“

„Heleďte, nechte si ty vaše inteligentní slova pro tu vaši modelku, nebo co to vůbec je,“ prskala z okna jed a potřásala šedivými vlasy vyzdobenými ještě šedivějšími natáčkami. Pohled to byl opravdu interesantní.

„A stejně vím,“ pokračovala a bylo vidět, jak jí vzteky létají sliny z bezzubých úst, „co se děje za těmi vašimi vokny, ale pánbů to vidí a budete se v pekle smažit oba dva a nemyslete si, že vás ten váš kamarádíček flanďáckej vochrání, ten je nemlich stejnej jako vy a půjde společně s váma.“

Bára neodjela. Otevřela dveře vozu a poslouchala náš zajímavý dialog. Doufám, že se nehodlá připojit. Já jsem proti ní úplný beránek.

„Paní Šimrová,“ zavolal jsem přes ulici, kde už se shromáždilo pár sousedů, zjevně se bavili. „Tak mě napadlo, nechcete se někdy u mě stavit? Dodělávám obraz pro jednu mateřskou školku. Jeníčka a Mařenku mám hotový, ještě bych potřeboval někoho, kdo by mně stál modelem pro perníkovou bábu, a vy byste se na to hodila. Anebo radši ne, chudáci děti by asi po obědě neusnuly, kdyby vás měly pověšenou nad postýlkama. Myslím obraz.“

Dole na ulici se ozval tlumený smích a sousedé čekali, jak se situace vyvine. Skončilo to jako obvykle. Šedivá pleť najednou zbrunátněla.

„Nemyslete si, že vám to projde, mám na to svědky, že jste mě urazil, a hned jdu psát na vás stížnost, hajzle jeden,“ zahrozila na mě pěstičkou.

„Pane Karafiáte,“ ozval se ze skupinky lidí, postávajících na chodníku, ženský hlas, „já vám dosvědčím, že vám řekla hajzle.“

„Děkuji vám, ale myslím, že to nebude potřeba, že, paní Šimrová?“ zavolal jsem na sousedku. Ta práskla oknem, div se nerozsypalo.

Skupinka lidí se pomalu rozcházela a já byl pevně přesvědčen, že se náš dialog dostane i přes hranice Kostelní ulice. Z Bářina auta se vysunula ruka se vztyčeným palcem. Vůz se pomalu rozjel, ale podruhé už nezatroubil, snad aby bábu náhodou neklepla pepka. A já si šel spravit chuť ještě jednou kávou.

Při mletí kávových zrnek jsem si vzpomněl na jednu starou historku s touto zapšklou babkou, vyslechl jsem ji v hospůdce kousek za náměstím, kam tu a tam zajdu. Stará Šimrová chodí nakupovat do krámku se smíšeným zbožím a neuznává fronty. Nebere ohledy na ostatní, jakmile přijde, dere se okamžitě k pultu. Lidi, co ji znají a nechtějí se s ní hádat, bábu raději pustí a majitelka obchodu ji rychle obslouží, jen aby co nejrychleji vypadla. Jednou se ale nějaký turista, který asi spěchal, ohradil a pustit ji nehodlal. To byla voda na Šimrové mlýn. Pustila se do nic netušícího muže, vzduchem lítaly nadávky nejhrubšího kalibru a jak pán, tak ostatní ve frontě stáli jako opaření. Naneštěstí na konci řady stála taky pravděpodobně přespolní mladá žena a napadeného muže se zastala. Nutno říct, že slušně. V obchodě nastalo hrobové ticho a do toho zaznělo z úst báby Šimrové: „A ty mně taky polib prdel!“ Zapomněla nakoupit a odešla. Vyděšený turista chvíli stál u pultu s otevřenou pusou a pak šel taky, a velmi pochybuji, že se u nás v Klášterci ještě vůbec někdy objevil.

Vzal jsem si buclák s kávou, posadil jsem se v ateliéru ke stolu, uchopil tužku a jen tak jsem si čmáral. Když jsem měl dopito, podíval jsem se na kresbičku a usoudil jsem, že jsem starou Šimrovou docela vystihl. Mohl bych jí její portrét hodit do schránky.

Table of Contents

Neděle 2. února 1986

Čtvrtek 3. června 2010