Zuzana Rampichová

Ve znamení zvěrokruhu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zuzana Rampichová 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7945-6 (epub)

ISBN 978-80-243-7946-3 (mobi)

Osoby a obsazení

Alex, majitel teambuildingové agentury a vedoucí lektor kurzu v jedné osobě, narozen 20. 11. 1969

(Štír – obsedantně posesivní manipulátor s neuhasitelnou touhou po moci a zálibou v ponižování; posedlý mocí, hloubavý, obsedantní, nemilosrdný, horlivý a sexy sadista)

Tomáš, asistent teambuildingového kurzu, narozen 10. 6. 1981

(Blíženec – nespolehlivý, darebácký psychopat s dlouhými prsty a schopností soustředit se jako hyperaktivní jepice)

Brigita, doktorandka psychologie, asistentka teambuildingového kurzu, narozena 16. 12. 1984

(Střelec – lehkomyslný, netaktní, nesnesitelný nemotora s chorobným strachem z omezování, závislý na vsázení posledních kalhot)

Detektiv Vajzhajtl, policejní vyšetřovatel, narozen 10. 2. 1974

(Vodnář – chladný, nezaujatý, výstřední samotář s perverzními voyeuristickými návyky a ledovou střepinou v srdci)

Radek, finanční manažer, narozen 15. 1. 1963

(Kozoroh – chladný, krutý, malicherný otrokář s netušenou, avšak neuhasitelnou ctižádostí a závislostí na lakotném skrblení)

Eva, metodička účetnictví, narozena 16. 4. 1981

(Beran – sebevědomý kreativec, který se prosazuje za každou cenu, nenasytný, agresivní, hádavý, nedočkavý, umíněný, vyhledávající spory, tvrdohlavý, sebestředný, má potíže s autoritou, je patologicky soutěživý, nic nedokončí, není rafinovaný, ani obratný)

Martina, pokladní, narozena 1. 3. 1978

(Ryba – kluzký, manipulující, nespolehlivý neplatič s klamnou představou o přiměřenosti, závislý na sentimentalitě a sebedestrukci, slabý, zmatený, rozrušený, bezmocný, háklivý, vrtkavý ztroskotanec, který miluje, když ho někdo ovládá, bolestně sentimentální, nerozhodný pijan)

Franta, supervizor pro vnitřní záležitosti, narozen 21. 10. 1966

(Váha – ješitný, povrchní, malicherný, zahálčivý, bezcitný, urážlivý hýřil s neomylným citem pro formu převyšující obsah, využívající lidi, oddaný celoživotní honbě za lehce dostupnými stravenkami)

Ivan, vedoucí provozu, narozen 8. 8. 1962

(Lev – ješitný, arogantní, blahosklonný sobec s královskými tužbami a neutuchající závislostí na bezpodmínečném patolízalství, žijící v klamném přesvědčení o vlastní důležitosti)

Jáchym, vedoucí inspektor technických zařízení, narozen 13. 9. 1968

(Panna – mrzutý, nadmíru kritický puntičkář, posedlý sterilním perfekcionismem a pedantskou fixací na detail)

Jaroslava, vedoucí skladů, narozena 28. 6. 1983

(Rak – mrzutý, uzavřený, pasívněagresivní nevraživec se střídavými náladami, génius nesmyslné ho trápení)

Míra, projektový koordinátor, narozen 18. 5. 1981

(Býk – tvrdohlavý požitkářský hrubián, ustrnulý v zajetých kolejích, poháněný tupou zlostí a nenasytnou láskou k penězům)

Komunální, a. s., akciová společnost poskytující komplexní služby v odpadovém hospodářství, založená 2. června 1990 zápisem do obchodního rejstříku

(Moderním způsobem řeší nakládání s odpady v celé Praze i širokém okolí. Disponuje celou řadou vlastních technologií na přepravu, úpravu, zpracování a využití odpadů, jako jsou například třídicí linky, lisovací technologie, linky na drcení a regranulaci plastů, solidifikační linky, řízené skládky ostatních komunálních i nebezpečných odpadů, kompostárny a zařízení na biodegradaci materiálů kontaminovaných nebezpečnými látkami. V současné době se společnost připravuje na výstavbu unikátní moderní spalovny komunálních odpadů. Společnost má víc než 1 000 zaměstnanců a pět provozoven včetně tří skládek a zázemí pro 352 svozových vozidel zahrnující i vlastní čerpací stanici. V minulém roce převzala od svých klientů 800 000 tun odpadů, z toho téměř 85 000 tun zrecyklovala. Společnost se na základě rozhodnutí vedení propaguje heslem „Pořádek dělá přátele“.)

Od té doby, co Alexovi zemřela žena, uběhlo fakticky jen pár let, ale jemu připadalo, jako by se to stalo někomu jinému a v jiném světě, tak moc se léta soužití s Fionou lišila od jeho současného života.

Když po její smrti překonal první šok, k čemuž v nemalé míře přispělo, že se vlastnoručně pomstil tomu, kdo to zavinil, začal Alex svůj původní život odhazovat slupku po slupce – rodinu, značkové obleky, domov, sexuální návyky, zaměstnání, milenky, přátele, sbírku vzácných vín, honbu za kariérou. Svlékal se jako had, aby se po pár letech objevil úplně jinde a ve zcela nové kůži, perfektně se ovládající, s dobře skrývaným sklonem ke krutosti, ale navenek stále přitažlivý, inteligentní a oblíbený.

Bylo to nečekané a snad i radostné poznání, kdyby ještě dokázal nějakou radost cítit, že je pro ženy žádoucí i teď, když se netopí v penězích, že jeho přitažlivost pramení z něho samého, snad ze skrytých zákoutí jeho mysli, které jen ženy dokážou vycítit svým tak často neprávem vysmívaným šestým smyslem. Jako by nyní, se svými nově objevenými sklony ke krutostem všeho druhu a jemnému sadismu, s tím obsedantním hloubáním o životě, s nepředstavitelnou minulostí vymykající se všem konvencím a s nemilosrdně agresivním flirtováním prováděným s nehybně pokerovým obličejem bez jakékoliv známky zvědavosti či radosti, byl pro ženy ještě mnohem přitažlivější než kdy dřív. A pro jaké ženy – už to nebyly nádherné sebestředné hloupé dívky toužící po sňatku s úspěšným kultivovaným udržovaným pánem ani znuděné manželky neurčitého věku s vizáží dovedenou do panenkovské dokonalosti hledající bezpečný románek mezi návštěvou kosmetičky a partií golfu. Teď se stal lovnou zvěří pro ženy divoké, hloubavé, osudové, rozhárané, vášnivé, věčně hledající, přemýšlivé, inteligentní, zocelené, pro ty ženy, jejichž charakter a životní příběhy se časem stávají námětem písní a příběhů.

A on se rád nechal lovit. Se sevřenými čelistmi a útrpným výrazem, s hypnotickýma očima, které už všechno viděly, s krutými poznámkami pronášenými přesně v ten správný čas, aby se dokázaly zabodnout rovnou do podvědomí a hlodat tam ještě na smrtelné posteli, a s komplimenty nečekaně vypuštěnými pár okamžiků po těch nejbolestnějších rozchodech, které nutily k věčnému zamýšlení nad tím, jaké to mohlo být.

Ale nedával se zadarmo.

Tenkrát na ostrově v sobě díky tomu činu – kromě toho, že pomstil svoji ženu a zachoval si vlastní tvář i duši – objevil nečekané sklony. Nejdřív šlo jen o letmé představy, které později postupně konkretizoval a systematizoval složitým hledáním fotografií, zmínek v literatuře a útržků filmů stahovaných z podivných anonymních webů, které ukazovaly na to, že kdesi daleko se děje úplně všechno.

Čím hlouběji pod kůži se mu to zadíralo, tím nespokojenější byl ve vlastní realitě, nudil se a nehledal už nic jiného než únik do snů, žádná událost v jeho skutečném životě už ho nedokázala uspokojit, ať šlo o sebevybranější jídlo, sebeatraktivnější ženu nebo ten nejtěžší kontrakt dovedený do zdárného konce.

Nakonec dal v práci výpověď, nenechal se umluvit apely na svoji loajalitu ani nabízenými penězi, a za zataženými závěsy své ložnice v přestávkách přemýšlel, jak dál. Ale vlastní ložnice mu brzy nestačila, ať v ní bylo lidí, kolik chtělo. Někdy v té době objevil swingers party a další potěšení, které hlavní město nabízelo těm, kteří nebyli líní hledat a kteří se nebáli konat, ale i tyhle radosti časem zevšedněly, tím spíš, že se jich účastnila stále ta stejná těla. Alex byl pořád náruživější a domácká atmosféra pražské erotické scény ho nemohla uspokojit nadlouho, notabene když se začala šířit šuškanda o jeho sklonech a někteří, kteří je bůhvíproč považovali za nepřijatelné, se mu začali plánovitě vyhýbat.

Od začátku se nabízelo jedno řešení, které se postupem času zdálo míň a míň fantastické, pak uskutečnitelné a nakonec, jak byl Alex vtahován hloub a hloub do své posedlosti, nevyhnutelné. Rozprodal veškerý svůj majetek, vilu v Praze pronajal, a v jednom z posledních záchvěvů svého minulého života přepsal činžovní dům zděděný po manželce na svého synovce Daniela, který, kdysi dávno, v jiném světě, měl být jeho synem. Spolu s výplatami z poslední doby, které se mu vršily na kontě, aniž by pro ně měl smysluplné využití, tak získal slušnou hotovost, kterou si uložil na nově zřízený účet u jedné z mezinárodních bank s pobočkami snad ve všech zemích světa, i těch nejbizarnějších. Okamžitě poté, bez lítosti a bez rozloučení s kýmkoliv, koho znal, odletěl do ciziny vyhledat adresu, na kterou náhodně narazil při prohlížení webovek. Jeden kontakt ho dovedl k druhému a ten k dalšímu, a Alex roky hledal po světě stále intenzivnější povyražení. Nakonec skončil, naprosto vyčerpaný, emocionálně na dně, sžíraný výčitkami, prolezlý neduhy a závislostmi, pronásledovaný a obklopený špínou morální i fyzickou, v jedné východoasijské zemi. Zažil už všechno, dopustil se nakonec i toho nejhoršího, a to jen z pouhé nudy a zvědavosti, jaké to bude, a teď se probíral z morální kocoviny tak silné, že dlouho váhal, jestli má vůbec smysl vracet se zpátky do života. Ale nakonec vyhrála jeho přirozená nezdolnost, vylízal si rány a za poslední peníze se vrátil do Prahy.

Jedinou možností, jak dál žít, bylo zapomenout na minulost, odtrhnout ji jako jedovatou pijavici a na troskách své bývalé osobnosti se pokusit vybudovat něco, co by se co nejvíc blížilo normálnímu životu, byť jen navenek.

V Praze měl Alex příliš mnoho známých ze starých časů, navíc byl nájem z pražské vily nyní jeho jediným příjmem, takže se rozhodl se hlavnímu městu vyhnout obloukem a usadil se v Brdech jako provozovatel teambuildingové agentury. Tohle podnikání měl obhlédnuté z ciziny, vždy ho fascinovalo, jak si někdo může takovým způsobem přijít k penězům, a navíc nevyžadovalo žádné počáteční náklady. K Alexovu velkému překvapení byla jeho firma úspěšná, dík kontaktům z minulosti, výmluvnosti a charisma si záhy získal řadu klientů, a do podnikání se chtě nechtě ponořil. Znovu se v něm ozvalo jeho ctižádostivé já a veškerou svoji vášnivou energii opět upřel k jednomu cíli, tentokrát pro změnu konstruktivnímu. Občas, hlavně při nějakém nudném jednání s nafoukaným manažerem nebo pozdě v noci, se mu sice vracely vzpomínky a s nimi touhy a jeho nový život mu pak hořkl na jazyku, ale ráno se zase pustil do práce a zapomínal, na čím dál delší dobu na to, co bylo dřív. Stejně už v tom dosáhl maxima, nebylo kam dál se posunout, co víc vzrušujícího a bizarnějšího zažít.

A ženy jistého druhu z něj jeho minulost cítily. Bály se ho, utíkaly, kroutily se, ale nakonec k němu neomylně zamířily jako psi se staženými ocasy, kteří nedokážou odolat syrovému masu a krvi, přestože tuší, že tím krátkým a pochybným prožitkem neriskují nic menšího než svoji duši.

Alexova nová práce měla i další dobrou užitečnou stránku – při neustálém pohybu na čerstvém vzduchu se mu vrátilo zdraví. Tedy až na jednu věc, už nebyl schopen koitu, alespoň ne toho běžně očekávaného, a pokud se přece jen, po velké námaze obou stran, zadařilo, výsledek nebyl adekvátní k vynaloženému úsilí. Naštěstí se ale dokázal zabavovat i jinak, a dokud bylo kolem dost žen ochotných s ním jít třeba do pekla, neměl si Alex v podstatě nač stěžovat.

Pátek 9. září

„Vlaďko, mohla byste na moment?“ zavolal supervizor pro vnitřní záležitosti svoji podřízenou a ona se zvedla, jak si Franta představoval, s nepatrným úšklebkem adresovaným svým pěti kolegům, se kterými sdílela kancelář. Franta jako správný vedoucí moc dobře věděl i o tom, že nejmladší kolegyně a Vlaďčina kamarádka si stále ještě občas neodpustí nějakou tu hubatou poznámku na jeho adresu („To víš, pátek odpoledne, rozdávají se úkoly, které se musí odevzdat v pondělí do osmi nula nula.“), ale jinak byla šikovná, tak jí to zatím toleroval.

„Jsem tu,“ ohlásila se Vlaďka ode dveří pohřebním hlasem.

„Výborně, zavřete dveře a posaďte se,“ Franta se odvrátil od počítače a vážně se na ni zadíval. Četl v ní jako v otevřené knize – říkala si nejspíš, že to nevěstí nic dobrého, obzvlášť ne v pátek těsně před koncem pracovní doby. A měla svým způsobem pravdu.

„Vy tu, Vlaďko, pracujete ze všech nejdéle, že?“

„No, to asi ano.“

„Jste k firmě loajální.“

Pokrčila rameny, což mohlo klidně znamenat ano i ne – svou otázkou ji zjevně zaskočil.

„A dovedete být diskrétní…“

„To asi dovedu.“

„Víte, mám tady pár rozdělaných věcí,“ otočil se ke stolu, odemkl nejspodnější zásuvku a vytáhl odtamtud několikery neoznačené desky z barevného papíru: „Myslel jsem, že si to vezmu na starost sám, ale poslední dobou nic nestíhám kvůli té slavné spalovně. Takže jsem se rozhodl, že to předám vám.“

Podal jí desky a všiml si jejího tázavého pohledu, ve firmě bylo zvykem posílat všechno elektronicky. Listovala papíry a on zatím vysvětloval: „Jde o to, že mám ohledně některých věcí pár nejasností a byl bych rád, kdybyste se na to podívala – diskrétně ovšem. Tím míním tak, aby o tom nikdo nevěděl. Tedy vůbec nikdo.“

Vlaďka byla čím dál víc zaskočená.

„Ty červené desky,“ pokynul, „to se týká toho podezřelého mizení nafty na naší čerpací stanici…“

„Ale to jsme přece v létě uzavřeli s tím, že se nezjistilo, čím to je. Nejspíš protékají nádrže,“ připomněla mu, samozřejmě naprosto zbytečně, jak se hned ukázalo.

„Já si naopak myslím, že nádrže jsou úplně v pořádku. Až budete mít chvilku, vyjeďte si ze systému, kdo zvenku zde tankuje a kolik, zatím třeba rok zpátky, pak jděte dál. Uvidíte sama. Až budete mít podklady, domluvíme se na dalším postupu.“

„Ale já myslela, že finanční manažer už tenhle úkol stáhnul…“

„Ano, to máte pravdu, teď to berte jako úkol zadaný čistě jen mnou, který budete řešit pouze a výhradně se mnou. Stejně jako všechny ty ostatní.“

Vlaďka tomu vůbec nerozuměla, ale sloužilo jí ke cti, že jen přikývla a dál poslouchala.

„V těch zelených deskách,“ pokračoval Franta, „jsou údaje o tom, kolik kovů jsme vytřídili a odevzdali do sběru za posledních pět let. Závěry si opět udělejte sama, ale zvlášť bych vás chtěl upozornit na měď. Víte, za kolik se v současnosti vykupuje kilo mědi?“

„Tak kolem pětistovky,“ tipla Vlaďka.

„V podstatě. I když letos spíš za šest set,“ Franta pokračoval: „V těch žlutých máte technickou zprávu jedné naší třídicí linky podepsanou šéfem inspekce technických zařízení. Je na ní i rozpis úkonů včetně drobné údržby, kterou jeho podřízení údajně provedli při kontrole. Zároveň je tam rozpis prací vytažený ze systému. Závěry zase nechám na vás, ale chtěl bych podklady od doby, kdy bylo zřízeno oddělení inspekce technických zařízení, jsou to tuším jen dva nebo tři roky.“

„Dva,“ šeptla Vlaďka, pamatováka měla vždycky dobrého.

„Ty šedé se týkají té nové spalovny, přesněji řečeno, je tam analýza rizik jejího financování, které pocházejí z nezávislého auditu, ale našemu milému projektovému koordinátorovi jaksi vypadly ze závěrečné zprávy, kterou předkládal představenstvu – to jen zkontrolujte z faktického hlediska, všiml jsem si tam několika nepřesností a byl bych nerad, kdyby tam byly nějaké zbytečné chyby, které by podkopávaly důvěryhodnost celého toho výstupu. No a konečně, to nejlepší nakonec, v těch fialových deskách je pár poznámek ohledně ukládání hotovosti v naší pokladně – od jisté doby se tam nějak podezřele často hromadí hotovost, která by jinak mohla vydělávat na úrocích. Poprosil bych vás, abyste vycházela z minimálního určeného limitu, ten najdete v příslušné směrnici, a vypočetla, kolik peněz nám uteklo na úrocích, zatím by stačil poslední rok. Tohle je obzvlášť důvěrné, nevím ještě přesně, oč jde, ale myslím, že je v tom namočený i finanční manažer.“ Franta se náhle rozmyslel: „Nebo víte co? Ty fialové desky mi raději vraťte a zapomeňte, co jsem teď řekl. To si vyřídím sám. Ale na tom ostatním jsme domluveni, ano? Kdybyste něco potřebovala, kdykoliv za mnou přijďte, a hlavně dbejte na to, ať zatím nikdo nezjistí, na čem pracujete. Nic neukládejte do počítače, znáte přece naše ajťáky, dostanou se všude a nic jim není svaté, poznámky si pište rukou a podklady nenechávejte nikde válet, všechno mějte stále pod zámkem. Ale to vám nemusím vysvětlovat.“ Franta narážel na několik minulých šetření, při kterých mu Vlaďka pomáhala a jejichž cílem byl puč v řadách managementu, takže vše bylo přísně tajné.

Vlaďka pochopila, že to pro dnešek znamená konec audience, zvedla se a pomalu šla ke dveřím, stále si to nemohla srovnat v hlavě.

Frantovi pípnul email a on ho automaticky otevřel:

„Vlaďko, nechtělo by se vám za čtrnáct dní místo mě na teambuilding v Brdech? Právě mi přišla pozvánka.“

„Děcka,“ připomněla mu své školkou povinné ratolesti.

„Já jsem si jen říkal, jestli si nechcete trochu odpočinout od rodiny… Určitě ne?“ usmíval se, ale myslel to zpola vážně: „Kdybyste si to rozmyslela, stačí říct, abych nakonec přece jen nemusel jet já. Je to zrovna tom týdnu, jak tu budeme mít tu zatrolenou kontrolu z finančního úřadu. Nevím, kdo to zase takhle inteligentně naplánoval. No nic. Takže si užijte víkend a nezapomeňte, na čem jsme se tu dohodli.“

Table of Contents

Osoby a obsazení

Pátek 9. září