Josef Svátek

Vězeň na Křivoklátě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7943-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7944-9 (mobi)

DÍL PRVNÍ

Krvavý sněm pražský

I

Nad stověžatou Prahou smutně se rozzvučeli zvonové, sterými ústy kovovými bylo městu i širému kraji pohřebními hranami hlásáno, že dnešního dne – bylo to večer dne 30. ledna 1547 – kladou do lůna chladné země „máti vlasti“ královnu Annu, choť Ferdinanda I., jež Habsburkovi tomuto dvé korun královských věnem přinesla.

A jakž by nebyla celá Praha a s Prahou celá vlast česká truchlila, když jí ztracena poslední královna rodu českého, věrná přítelkyně národa svého a horlivá přímluvkyně jeho u přísného chotě, jenž po čas dvacetiletého panování svého vždy více se snažil panovnickou moc svou na újmu stavů a národa upevniti a tím ve stále vzrůstající spory se stavy českými přicházel.

Ve sporech těchto byla poslední Jagellonka vždy prostřednicí ve prospěch Čechů, a proto požívala také v národě lásky a vážnosti, z jaké se po pramáti Přemyslovců žádná jiná panovnice česká netěšila. Lid ji nejmenoval než „mátí vlasti“ a královna Anna čestného a řídkého názvu tohoto také v plné míře zasluhovala. Nikdy neseděla na trůně českém paní národa svého tak milovaná, všem žádostem a steskům jeho tak přístupná, k obecnému lidu tak přívětivá a dobročinná, jako byla sestra nešťastného krále Ludvíka, k vůli níž nejvíce stavové čeští roku 1526 chotě jejího Ferdinanda Rakouského za krále českého zvolili, načež i Uhři mu korunu sv. Štěpána podali.

Tomuto královskému manželi svému v šestadvacetiletém šťastném a vzorném manželství patnáct dítek porodivši, zemřela královna Anna čtvrtého dne po porodu posledního dítěte, k nenabytné škodě celé země české, nad níž se právě v tu dobu děsné mraky válečné stahovati počaly.

Každý cítil, že již nebude ruky prostředníka mezi panovníkem a národem, jejichž protivy se brzo v zjevném boji sraziti musely, a proto truchlil ve výš řečený den pohřbu královnina veškerý národ český a truchlivý ohlas zvonů pražských ozýval se po všem království a zemích přivtělených, kde miliony srdcí těžkou ztrátu osudného tohoto dne pociťovaly.

Sama příroda zdála se truchliti nad ztrátou tak zbožňované matky národa a obloha se po celý den halila v temné roucho mraků, z nichž se hustý sníh dolů na města pražská a širé okolí chumelil.

Nepohoda tato však nezdržela nikoho z Pražanů od toho, aby se nesdílel ve velkolepém pohřbu zesnulé královny, jejíž mrtvola z hradu královského do mausolea císaře Karla IV. v chrámu svatovítském přenesena býti měla.

Protož vidíme již za časné doby odpolední putovati takřka veškeré obyvatelstvo pražské všeho stavu, věku, vyznání a pohlaví na Hradčany, kde v černě vyčalouněném smutečním sále na nádherném katafalku tělo zesnulé naposledy vystaveno bylo. Pláč a nářek lidu truchlícího v sále tom neustával a i starcové prolévali slzy nad zlomenou ratolestí rodu královského.

Veškeré dvory, chodby a síně hradu byly již přeplněny a ještě proud lidu z města neustával, ještě stále přijížděly celé tlupy panstva, jež se ze všech krajů nakvap k pohřbu královninu do Prahy vydalo.

Duchovenstvo všech vyznání dostavilo se v plném počtu na hrad, nejvyšší hodnostové zemští a dvořané královští kupili se kolem truchlícího Ferdinanda I. a dítek královských, již poslední modlitbu u rakve matčiny vykonávali.

A nad veškerým tímto množstvím, jež jedinou myšlenkou ovládáno bylo, že jest to pravý génius národa českého, jenž se tu v nadzemské výše odebírá, rozléhalo se mohutné hlaholení sterých zvonů pražských, které bouří sněhovou jako usedavé lkání člověka chvílemi bylo utajováno.

Konečně udeřila hodina k pohřbu ustanovená, hodnostové zemští sňali rakev z katafalku, průvod počal se z hradu do chrámu pohybovati.

Král Ferdinand i princové a princezny, veškeří dvořané a největší část šlechty byli oděni černým rouchem smutkovým, však tu a tam jevily se přece postavy, po staročeském obyčeji truchlící, totiž v bílý šat oděné, neboť od pradávna byla Slovanům bílá barva barvou smuteční, jelikož i v přírodě bílá barva sněhu smrt přírodního života naznačuje. Stejně v lidu obecném bylo zhusta viděti bílý oděv smuteční, ačkoli by byl bedlivější pozorovatel snadno seznal, kterak jistí přespříliš horliví dvořané nelibě na tento způsob smutku pohlížejí a jej za jakýsi protichůdný zjev proti černému smutku dvoru královského považují.

Průvod bral se povlovně za zpěvu „Miserere“ přes nádvoří k chrámu svatovítskému, před jehož průčelím bylo zvláště mnoho osob v bílých pláštích a vůbec v bílém smutku viděti.

Podle bohatého oděvu soudě bylo mezi nimi také mnoho šlechticů, kteří ale sobě s měšťanskými soudruhy svými mnohem důvěrněji počínali, než u ostatního panstva bylo v obyčeji.

Mezi dvořany královskými a vůbec tak zvanou šlechtou dvorskou se mnozí uštěpačně ohlíželi po mužích těchto, ba tu a tam byl i polohlasný úšklebný úsudek o nich pronášen.

Zvláště nemile zdál se tento zjev dojímati jednoho z vyšších hodnostů dvorských, jehož zlatý řetěz s podobiznou královou svědčil, že se týž zvláštní přízni Ferdinanda I. těšiti musí. Při spatření bílého smutku zakabonilo se vždy čelo jeho a někdy i nevrlá slova k svému průvodčímu po levé straně pošeptával.

Byl to pan Florian Griesbeck z Griesbachu, pověstný rada krále Ferdinanda, jejž tento z Inšpruku zvláště k sobě povolal, aby rady jeho při vystupování svém proti nekatolickým stavům v Čechách užíval. Pan Griesbeck dovedl se co obratný diplomat králi zavděčiti, tak že u osoby jeho nejdůvěrnějšího postavení nabyl, ale co přespříliš horlivý katolík a protivník všech jinověrců u lidu i nekatolických stavů ve velkou nenávist upadl. Největší nepřátelství jevil však k sektě českých bratří, jejichž úplné vyhubení z království českého byl si dle vlastního výroku svého za účel života a působení svého obral.

Lze si tedy snadno pomysliti, že nevole jeho vždy více vzrůstala, když čím dále tím více poznával v osobách, které se ke královninu pohřbu dostavily v smutku bílém, vesměs členy Jednoty Českých bratří, kterou tak velice nenáviděl.

Právě se s jakousi nelibou poznámkou obrátil k svému průvodčímu, načež tento stejně přidušeným hlasem odvětil: „Pravdu díte, pane Griesbecku; i já pozoruji, že se sektáři vesměs v bílém smutku dostavili.“

„A zřejmý rozkaz královský, aby se vše podle příkladu králova v černém smutku dostavilo?“

„Nedocílil u pikartů žádného účinku,“ odvětil průvodčí pana Griesbecka a pokrčil rameny, „však tvrdošíjnou povahu jejich znáte z vlastní zkušenosti. Praví se býti jedinými ochranci národních zvyků a obyčejů českých, a poněvadž skutečně u nás vždy v bílém rouchu bylo smutněno, proto zajisté i tentokrát při starém zvyku setrvali, aby králi i zde svou opozici osvědčili, jenž nařídil, aby se dvůr i panstvo dle obyčeje německého v černém rouchu k pohřbu dostavily.“

„Vy zdáte se pikarty ony jaksi omlouvati, pane purkrabí?“ odsekl jaksi špičatě pan Griesbeck a pichlavýma svýma očima pohlédl nepříliš vlídně na svého soudruha, pana Krajíře z Krajku, toho času purkrabího hradu pražského.

„Bůh mne uchovej čehosi podobného!“ odpovídal tento rychle. „Pokládal bych si co pravý katolík vždy za nejtěžší hřích, abych jediným slovem omlouval jednání oněch kacířů, kteří se i v této věci odvažují klásti odpor rozkazům našeho milostivého krále.“

„Však vím, odkud tento odpor vychází,“ vskočil mu do řeči pan Griesbeck, „nebyl to nikdo jiný než biskup té sekty kacířské, Jan Augusta, jenž všecky pikarty k tomu přiměl, aby se navzdor rozkazu královskému v bílém smutku na hrad sešli.“

„Pak požívá Augusta mezi souvěrci svými věru vlivu neomezeného!“ podotýkal purkrabí zamyšlen.

„Z čeho tak soudíte?“

„Každý z pánů a rytířů, které jsem dosud zde viděl a o nichž vím, že k pikartům náležejí, jest v bílý smutek oděn. Rozkazy Augustovy zdají se u nich tedy větší váhy požívati než nařízení samého krále.“

„A tomu se divíte, pane purkrabí?“ tázal se Griesbeck.

„Přiznávám se,“ odpovídal pan Krajíř z Krajku, „že jsem se nikdy nestaral o to, abych se dozvěděl, co bludař onen, kterého biskupem nazývati se osmělují, mezi svými platí.“

„Pak jste pochybil, pane purkrabí.“

„A v čem?“

„Biskup Augusta zasluhuje nejpřednější pozornosti toho, kdo má o zachování vnitřního řádu v zemi této dbáti.“

Nedůvěřivý úsměv pohrával kol rtů pana purkrabího.

„Zdáte se příliš velkou důležitost nepatrnému kacíři připisovati, pane Griesbecku,“ pravil.

„Nikoli,“ zněla odpověď královského rady, jenž, ač byl v Čechách ještě cizincem, přece již zdejší poměry lépe znal než vysoký hodnosta zemský, „nikoli, Augusta je nanejvýš nebezpečným člověkem, jehož váhu nesmíme nikterak podceňovati. Vizte jen kolem sebe počet těch, kdož se proti přímému rozkazu královu v bílém smutku na Hradčany dostavili – ti všichni pokynutí Augustova slepě poslechli, ač jim teprve v posledním okamžiku bylo dáno.“

Půrkrabí tázavě na Griesbecka pohlédl.

„Kterak tomu mám rozuměti?“

„Augusta se teprve dnes ráno vrátil do Prahy,“ odpovídal utlumeným hlasem Griesbeck, „nemohl tudíž dříve o rozkazu královu věděti, a hle, přece souvěrci jeho ihned opáčného nařízení jeho uposlechli.“

Purkrabí opět stáhl lehce rty svoje a prohodil: „Zdáte se býti o všem dobře uvědoměn, co se v Jednotě děje, pane Griesbecku; vsadil bych se, že též víte, kde Augusta do dneška mimo Prahu meškal.“

Poslední slova pronesl jaksi ironicky, ale Griesbeck zcela vážným tónem odvětil: „A uhodl byste, pane purkrabí.“

„Jak? Vy skutečně každý krok kacíře onoho sledujete?“

„Kde se o cestu do Drážďan, totiž k nepříteli našeho milostivého krále jedná, tam je zvědavost taková, tuším, zcela na místě.“

Překvapení jevilo se v lících purkrabího a zvědavost jeho byla vzbuzena.

„Augusta že byl v Drážďanech? U samého kurfiřta, jenž se ve válce s císařem, a tudíž i jeho bratrem, našim králem nalézá?“

„Tak jest, a že tam nebyl v přátelském pro nás záměru, to lze seznati hned z prvního činu jeho po návratu do Prahy, neboť mám toho bezpečnou zprávu, že se tato vzpoura v smutečním obleku jen z návodu Augustova stala.“

„Ale toť hotová velezrada!“ zděsil se pan Krajíř.

„Jednati v Drážďanech s nepřítelem královým, proti němuž stavové co nejdříve do pole budou svoláni – to sluší jen Bílou věží odměniti!“

Bílá věž na Hradčanech byla tehdy státním vězením v Čechách pro politické vězně a odtud tedy ona poznámka páně Krajířova.

„Té také nesmí ujíti!“ mumlal pan Griesbeck a obočí jeho se ještě více svraštilo.

„Pak nelze očekávati,“ podotýkal dále purkrabí, „že panstvo bratrské při sbírání zemské hotovosti, jaká včera v radě králově byla uzavřena, větší povolnost osvědčí, než roku loňského, kde proti témuž kurfiřtovi ani jediného muže do pole nepostavilo.“

„Proto třeba rázných prostředků,“ doložil Griesbeck, „aby odpor takový hned v zárodku byl udušen.“

„Souhlasím s vámi v tom ohledu, pane Griesbecku; král musí příštímu sněmu vážnější tvář než dosud ukázati.“

Rada krále Ferdinanda stáhl jaksi povržlivě rty a odtušil: „Na sněm, který se až v postě sejde, nelze více čekati. Proto uzavřeno v tajné válečné radě, která dnes v noci u krále odbývána byla, aby se zemská hotovost bez prodlení svolala.“

„Jak? Bez svolení zemského sněmu?“ tázal se překvapen zemský hodnosta, jenž, ač byl králi věrně oddán, přece také vždy na zachovávání řádů zemských dbal.

Griesbeck pokrčil rameny.

„Nutnost velí tak učiniti. Kurfiřt zmocnil se již lén českých v Sasku a může každým dnem přes hranice do Čech vtrhnouti. Káže tedy král ve svém mandátu, aby stavové se svými sbory nejdéle ve čtrnácti dnech přirazili k vojsku královskému u Litoměřic, kam se král ještě dnešního dne odebere.“

„Král opustí již dnes Prahu?“ divil se opět purkrabí. „To se z úst vašich samá tajemství dovídám!“

„Jest to také dosud pro každého tajemstvím, co dnes v noci ve válečné radě uzavřeno bylo. Král opustí Prahu, aby se vyhnul nespokojencům mezi stavy, kteří by jej zajisté svými stížnostmi unavovali.“

Purkrabí vrtěl vždy více hlavou.

„A jakým způsobem,“ tázal se po krátkém mlčení, „bude onen mandát uveřejněn, jímž se právo zemského sněmu tak povážlivě obchází?“

„Přiznáte mi zajisté, že tím nejpřiměřenějším. Dal jsem totiž rozkaz, aby opisy královského mandátu byly mezi obřady pohřebními přibity na všecky dveře chrámu svatovítského, a zde se zajisté veškeré toto množství co nejrychleji o obsahu jejich přesvědčí. Nuže, nezdá se vám to býti prostředkem nejpřiměřenějším?“

Pan Krajíř z Krajku chtěl odpověděti, a to způsobem, jenž by panu Griesbeckovi očekávanou pochvalu nad takovýmto bezohledným porušováním zemských práv a obyčejů nevzdával, leč v tom se průvod pohřební zastavil před hlavním vchodem do chrámu svatovítského, kde církevní obřady pohřební započaly.

Hodnostové dvorští a zemští se museli na svá místa kol katafalku odebrati, a tak i pan purkrabí byl od tajného rady Ferdinanda I. oddělen.

Leč než tento jej opustil, byl ještě okamžik času, aby panu Krajířovi pošeptal: „Vizte tamto onoho vyvrhele pekla, Augustu, v čele bílého jeho stáda, kterak jizlivě na nás pohlíží, jako by nás zřejmě na zdařenou svou demonstraci proti vůli králově upozorniti chtěl.“

„Tuším, že jizlivé zraky jeho platí jedině vám, pane rado, neboť je známo, že od vás návrh německého smutku dnešního vyšel,“ odsekl stručně purkrabí a hned nato mezi ostatním panstvem zmizel. Griesbeck na okamžik se zlostným výrazem v oku za odcházejícím pohlížel a pak sám k sobě pravil: „I ty, pane Krajíři, jsi ještě příliš Čechem a král nemá v tobě rozhodného přívržence zásad svých. Protož i ty musíš ustoupiti, neboť nyní jen rázní mužové dovedou prováděti plán, jejž jsem s králem na pokoření této hrdé šlechty a těchto kacířů českých byl zosnoval.“

Při těch slovech se rozhlédl očima, v nichž ďábelský oheň náboženského a politického fanatika zaplál, po svém okolí, v němž málokdo tušil, jaké divoké myšlenky a plány při tomto velebném a dojímavém výkonu pohřebním v hlavě cizáckého diplomata a státníka kolují.

Pan Griesbeck chladně přihlížel k obřadům, při nichž ani jediné oko nezůstalo nezaroseno a všude pláč a nářek lidu se rozléhal, a když první pokropení mrtvoly přede dveřmi chrámovými vykonáno bylo a průvod nyní do svatyně samé vcházeti počal, bral se i on kupředu, úmyslně však se držel té strany, kde celé skupení panstva a jiných mužů vesměs v bílém rouchu stálo.

Byli to členové od pana Griesbecka tak velice nenáviděné Jednoty Bratří českých, k níž už tehdy mnoho pánů a rytířů náleželo a která vždy co nejurputněji proti absolutistické politice Ferdinanda I. a rádců jeho působila, a proto u dvora královského takřka samé nepřátele čítala.

V čele mužů těchto, kteří dnešního dne před očima samého krále zevnějškem svým najevo dávali, že i do nejmenších podrobností hodlají vytrvati při starobylých zvycích a obyčejích národních, jako právě bylo užívání bílé barvy při rouchu smutečním na místě nošení smutku černého dle způsobu německého, stál pak muž vysokého, štíhlého vzrůstu, výrazné tváře a jiskrných očí, v nichž oheň náboženského horlivce zřejmě hrál. Mohl býti něco přes padesát let stár a dlouhé, prošedivělé již vlasy a hluboko na prsa splývající vous dodávaly mu velmi vážného vzezření, tak že každý hned při prvním pohledu naň neobyčejného muže a nevšední povahu poznávati musel.

Byl to Jan Augusta, proslulý již toho času starší neb biskup Jednoty Bratří českých, jenž ač byl synem prostého kloboučníka pražského a na vysokých školách neštudoval, přece se rázností a neoblomností charakteru svého vyšinul na první místo mezi spoluvěrci svými, tak že se pro velkou výmluvnost svou a přidržování se starých řádů vlasteneckých i pro vytrvalý svůj odpor proti všeliké cizotě stal takřka vůdcem četného onoho panstva a rytířstva, které se k vyznání Bratří hlásilo. Po čas oněch patnácti let, co byl po smrti Bratra Roha hlavou Jednoty, dovedl mezi Bratry tak tuhý řád a přísnou kázeň uvésti, že Jednota ani před ním ani po něm nikdy více tolik síly a váhy neměla a za nejlépe zřízenou obec náboženskou platila. A poněvadž Augusta počal silnou touto organizací i na veřejný život ve své vlasti působiti a z náboženské strany se také již strana politická vyvíjeti počala, tu snadno se stalo, že se muž tak pevný a odhodlaný zcela přirozeně stal vůdcem oné opozice, která se po čas dvacetiletého panování Ferdinanda I. v Čechách utvořila a stranou demokratickou, husitskou nazývána býti mohla, ač též valná část šlechty k ní náležela. Od loňského roku, kdy páni a rytíři z Jednoty králi Ferdinandovi veškeru brannou pomoc proti kurfiřtovi saskému odepřeli, přešla tato opozice i na pole praktické a biskup Augusta se tu osvědčoval právě v téže míře horlivým agitátorem politickým, jako byl dosud fanatikem náboženským. Nejnovějším projevem působení jeho byla demonstrace při pohřbu královny Anny, kde se k povolení jeho veškeří členové Jednoty po starodávném způsobu českém v bílém smutku na Hradčany dostavili, jelikož ve známost vešlo, že král Ferdinand jen k radě pana Griesbecka z Griesbachu nařídil, aby se do budoucna v Čechách dle obyčeje německého černý smutek při pohřbech nosil. Dvořanstvo a velká část šlechty uposlechly králova rozkazu a zanechaly dosavadního národního obyčeje, leč z Bratří se nebyl ani jediný v černé roucho oděl a biskup Augusta mohl se poznovu o pevné organizaci své náboženské a politické strany přesvědčiti.

Totéž přesvědčení však vzniklo i v nejrozhodnějším odpůrci jeho, v panu Griesbeckovi z Griesbachu, a již jsme seznali z rozmluvy téhož s purkrabím Krajířem z Krajku, kterak právem pouze biskupa Augustu za původce tohoto nového osvědčení protikrálovského považuje. Divokou nenávistí zahořelo tedy oko diplomatovo při spatření biskupa Jednoty, jenž se nedaleko dveří chrámových dosti nápadně se stoupenci svými postavil, aby zesnulé královně poslední poctu prokázal.

K tomuto muži tedy zaměřil jako bezúmyslně pan Griesbeck z Griesbachu kroky svoje a vzal mezitím tak sladkou tvářnost na se, jako by se k nejdůvěrnějšímu příteli svému blížil.

S chladným a nevšímavým výrazem v lících jej Augusta očekával.

Konečně se Griesbeck až k němu samému postupujícím davem prodral.

„Vy nepokročíte dále, biskupe,“ započal nejvlídnějším hlasem svým k biskupovi, „abyste byl s ostatními hodnosty církevními přítomen spouštění rakve do hrobky královské?“

Augusta úsečně odvětil: „Ještě nikdy nepřekročila noha moje práh božiště papeženců, neučiní tak ani tohoto dne.“

Griesbeck se nedal odstrašiti chladností Augustovou. „A vaše oddanost a láska k zesnulé královně, kterou jste druhdy tak velice na odiv stavěl, jak se to s tou srovnává?“ mluvil dále jakoby s jemnou výčitkou.

„Oko mé zvěčnělou máti vlasti již oplakalo a srdce naše budou nad ztrátou její povždy truchliti. Sám král a choť její nemůže tak hlubokou bolest její cítit, jaká se v tomto okamžiku srdce národa mého dotýká.“

„Proto také asi jste se souvěrci svými nešetřil nařízení králova k tomuto pohřbu, když mu tak skrovnou míru bolesti připisujete,“ podotkl ironicky diplomat a pohlédl s uštěpačným výrazem na bílé roucho biskupovo.

„O jakém to rozkaze mluvíte, pane Griesbecku?“ tázal se tento.

„Stran černého smutku, jejž tuto kolem sebe všude zříte.“ Augusta stáhl opovržlivě své rty a odpověděl: „Neobešel jsem žádného rozkazu králova, pane Griesbecku, neboť zachovávám jen obyčej po slavných předcích zděděný, jenž povždy bude ctěn u Čechů, jímž vědomí národní vlivem cizáckým dosud nebylo odcizeno. Ostatně nechci klásti pouze na účet králův, co zajisté jen od některého nepříznivce národa našeho vyšlo. A pakliže vy jste původcem tohoto nařízení, pane Griesbecku, pak vězte, že jste věci králově špatně posloužil, nebo valná část lidu buď zřejmě mu nevyhověla, buď nelibě se nad zaváděním cizáckých obyčejů pronáší.“

Griesbeck se kousl ve rty nad tímto obratem, jenž se důtce jako vejce vejci podobal.

„Jste dnes ve špatném rozmaru, biskupe,“ pravil lehce, aby se dalšímu sledování obratu tohoto vyhnul, „nechci proto slova vaše na přísnou váhu bráti. Však sdělte mi přece, proč se oddanost vaše ke královně tolik nepřemohla, abyste se v nemoci královnině na hrad dostavil jako všecky jiné vynikající osobnosti v Praze!“

Při slovech těchto chytrý diplomat každý tah v obličeji biskupově bedlivě sledoval.

Však i Augusta byl opatrný a od prvního počátku tušil, že Griesbeck nadarmo s ním rozmluvu tuto nerozpřádá.

Otázka jeho mu vše vysvětlila.

Griesbeck pátral po příčině nepřítomnosti jeho v Praze. „Nebyl jsem právě v Praze přítomen,“ odpovídal zcela lhostejně a aniž by byl jediným hnutím v lících najevo dal, že pravému významu otázky Griesbeckovy rozumí, „nemoc nebohé paní pak vzala tak rychlý a neočekávaný průběh, že jsem již jen účastí na pohřbu mohl svou lásku a vážnost k zesnulé královně projeviti.“

Griesbeck poznával vždy více, že se přímé odpovědi nedodělá.

„Meškal jste tedy daleko od Prahy?“ tázal se úlisně dále.

„Církev moje jest, jak víte, valně rozlehlá a cestování v počasí tomto obtížné.“

„Přes hranice ale tuším přece nesáhá,“ prohodil Griesbeck a zdvojnásobil pozornost svou.

„Také za hranicemi čítá bohudík dosti přátel, byť i ne členů, na něž by se pravomocnost moje vztahovala.“

„Vím to, vím; zejména v Drážďanech se může Jednota na spojence spoléhati.“

Rána tato byla již přímo mířena, leč minula se opět s očekávaným účinkem, neboť Augusta byl na ni připraven.

S ledovou chladností pravil tedy: „Ne více než v Praze, pane Griesbecku, kde počet nepřátel příznivce převažuje. Nejmocnějšího zastance našeho pak bohužel právě tamto kladou v hrob. – To uvádí mi na mysl, pane rado královský, že jsem vás již příliš dlouho zdržel od vaší povinnosti, neboť místo vaše je ve chrámě mezi dvořanstvem ostatním.“

„A vy?“

„Já vytrvám se stádem svým na tomto místě, dokud chladná země mrtvolu pravé máti naší v lůno své nepojme. My jen pod širým nebem Pána nebes o milosrdenství prosíme.“

Lehce pokynuv hlavou odvrátil se od dvořana k souvěrcům svým, kteří s napnutostí rozmluvu obou sledovali.

Pan Griesbeck zaťal rty nad touto odbytnou a mlčky odcházel k chrámu, odkud již žalozpěvy duchovenstva nad rakví zaznívaly.

„Již jest jisto,“ pravil sám k sobě, „že skutečně byl v Drážďanech a že zprávy mého vyzvědače ve sboru byly podstatné. Král může již bezpečně očekávati, že se kacířské toto panstvo poznovu jeho vyzvání opře, a pak se konečně k ráznému vystoupení proti zbojníkům Augustovým odhodlá. Již za několik okamžení se přesvědčíte, bídníci, že důstojnost královská nedá sebou více zahrávati, jako tomu za živobytí slabé královny bývalo; mandát královský, jenž se zakrátko bude na dveřích těchto hrozivě na vás dívati, přesvědčí vás, že skončila navždy doba slabosti a nerozhodnosti! Nová doba počíná pro Ferdinanda a svatou víru naši – protivníci obou musí navždy býti zničeni, první pak onen farizejský pokrytec Augusta, jenž naposledy mne dnes beztrestně urážel! Bílá věž mu zakrátko bude hrobem věčným!“

Se spasitelnými těmito myšlenkami vešel přes práh do chrámu svatovítského, jehož jednoduchý vnitřek ještě svědčil o následcích zhoubného požáru r. 1541, kdy bohaté vnitřní ozdoby a umělecké výtvory z doby Karolinské ponejvíce za své vzaly a novými ještě zcela nahrazeny nebyly.

Zato však byly všecky prostory chrámové přeplněny a smuteční zpěvy kněží naplňovaly velebnou klenbu tak jímavě, že mysl přítomných ráda na chudý vnitřek bohaté jindy svatyně zapomínala.

Hlavní loď byla smutečnými rouchy a odznaky ověšena, rozumí se, že vše bylo taktéž barvy černé, jak nařízení královo znělo. Královské mausoleum pak, před nímž rakev s mrtvolou na bohatě ozdobeném katafalku uprostřed přečetných svící stála, bylo otevřeno, aby vedle slavných králů Karla IV. a Jiřího Poděbradského i jejich manželek pojalo v nového člena královské rodiny české.

Generální administrátor pražského arcibiskupství, které ještě bez nejvyššího hodnosty bylo, započal pohřební obřady církevní a opět zarosily se zraky veškerého množství, když poslední okamžiky loučení se s drahou mrtvolou nastaly.

Table of Contents

DÍL PRVNÍ

Krvavý sněm pražský

I

Litomyšl a Křivoklát

Filipina Welserova