Stanislav Češka

Vražda neviňátek

Brněnská mordparta vyšetřuje

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7891-6 (epub)

ISBN 978-80-243-7892-3 (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Knihu také s úctou věnuji pracovníkům brněnské „mordparty“, tedy správněji řečeno policistkám a policistům z 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje. Řeší s vysokou profesionalitou ty nejzávažnější násilné trestné činy. Díky jejich nelehké práci je v našem kraji podstatně bezpečněji a my bychom jim za to měli být vděční.

Rád bych také poděkoval:

panu plukovníku Luďku Blahákovi z SKPV Brno za cenné informace o práci jím řízeného 1. oddělení SKPV;

panu emeritnímu vrchnímu komisaři Vladimíru Matouškovi za cenné informace z kriminalistické praxe;

panu Petru Loveckému z nakladatelství MOBA; z našich společných debat vzešel nápad na tuto kriminální sérii.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Příběh vyprávěný v této knize se zakládá na skutečném kriminálním případu, úspěšně vyřešeném policisty 1. oddělení odboru obecné kriminality brněnské krajské SKPV. V zájmu ochrany těch, jimž popisovaná smutná událost tragicky zasáhla do jejich životů, však došlo ke změně:

místa děje (příběh se neudál v Brně, nýbrž v jedné jihomoravské obci; zvolená část Brna pouze evokuje prostředí dotyčné obce),

jmen, případně také povolání osob, kterých se příběh týká.

Také byly některé části tohoto příběhu změněny, případně domyšleny v zájmu literárního zpracování tohoto tématu. Stejně tak i kriminalisté brněnského krajského 1. oddělení jsou mnou vytvořené fiktivní literární postavy, byť jsem si občas dovolil malou inspiraci skutečným životem skutečných (nejen brněnských) policistů.

V každém případě si však dovoluji navíc zdůraznit, že i když je tento příběh založený na skutečných událostech, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa byly více či méně zbeletrizovány, případně vymyšleny pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

Dovolil bych si ještě předem upozornit na to, že tento román obsahuje některé drsnější popisy nebo situace, které obzvlášť pro matky malých dětí nebo obecně pro poněkud útlocitnější jedince mohou být poněkud stresující.

1

Plukovník Jaroslav Motl, vedoucí brněnské „mordparty“, tedy přesně řečeno vedoucí 1. oddělení odboru obecné kriminality Služby kriminální policie a vyšetřování při Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje, položil nedopitou sklenici piva na konferenční stůl v obýváku, kde právě pobýval on, už prázdná láhev starobrna a zmíněná nedopitá sklenice. Z gauče jej zvědavě pozorovalo několik plyšových medvědů, miláčků plukovníkovy manželky Kateřiny.

Plukovník s ironickým výrazem v obličeji vypnul zvuk na televizi, kde národu právě v diskusním pořadu věnovaném násilné kriminalitě jakýsi expert za přičinlivého přikyvování moderátora, který evidentně neměl příliš velké vědomosti o projednávaném tématu, vysvětloval, jak je třeba využít moderní vyšetřovací metody, a rázně tak zatočit s organizovaným zločinem, zvlášť tím, který je propojený s vysokou politikou.

Asi deset minut to žvanění Motl sledoval, protože byl na dotyčného experta, který vyučoval na jisté právnické fakultě, opravdu zvědavý. Tento rádoby expert měl totiž mezi policisty, státními zástupci a soudci pověst srovnatelnou s pověstí doktora Cvacha z televizního seriálu Nemocnice na kraji města. Nadmíru skvělý teoretik, který byl živoucím příkladem hesla, mimochodem hesla nadmíru nespravedlivého ke všem dobrým učitelům, že totiž „kdo neumí, ten učí“.

Motl si v duchu pomyslel, že ten pitomec, právě dmoucí svoji hruď na televizní obrazovce, tohle heslo navíc ještě tvůrčím způsobem rozvedl. V jeho podání znělo: „Kdo neumí, ten učí a zasvěceně hovoří ve sdělovacích prostředcích všeho druhu.“

Při poslední poradě na policejním prezidiu, na které Motl měl to štěstí zastupovat svého šéfa, se navíc dozvěděl, že s tímhle žvanilem jeho partaj uvažuje na místo ministra vnitra, pod kterým se v poslední době povážlivě kývalo křeslo, protože čelil dotěrným dotazům novinářů ohledně nákupů počítačů pro policejní služebny.

Podle Motlova názoru ten současný ministr sice nebyl žádný lumen, ale alespoň neškodil a bral se o policisty a hasiče, občas dokonce nehledě na nepříjemnosti, které mu taková zaťatost přinášela. Více či méně pravidelné slovní potyčky mezi ministry vnitra a financí byly pověstné a bavily široké okolí. Policisté ovšem, jak jinak, fandili v těchto sporech svému ministrovi.

V místnosti začalo být trochu teplo. Byla půlka června a po chladných dnech se začalo pomalu oteplovat. Motl otevřel okno dokořán a zamyšleně se zadíval na Rybnickou ulici v Novém Lískovci, kde bydlel v rodinném domě, který podědila jeho manželka, profesorka soudního lékařství Kateřina Motlová, po svých rodičích.

Spolu s nastupujícím soumrakem utichal provoz na jinak dost rušné ulici a na Nový Lískovec se začal snášet noční klid mírně rušený nedalekým dálničním přivaděčem a právě přistávajícím vrtulníkem záchranné služby ve fakultní nemocnici tyčící se na obzoru. Pilot si to, jak měl občas ve zvyku, namířil dost nízko nad domy a spolehlivě tak probudil ty, kteří klimbali při otevřených oknech.

Když navíc ještě před nedalekým přechodem pro chodce spustila svoji nepřeslechnutelnou sirénu sanitka přivážející do špitálu nějaký urgentní případ, byla podvečerní idyla dokonalá, ušklíbl se Motl.

2

Plukovník právě pozoroval jeden z nových kloubových trolejbusů, které nedávno dopravní podnik koupil. Trolejbus zrovna zastavil na nedaleké zastávce a plukovník, stojící u okna místnosti v patře domu, se zájmem studoval, jak moderní vozidlo vypadá seshora.

Aniž by si toho zamyšlený plukovník soustředěně si prohlížející skoro devatenáct metrů dlouhý kloubový trolejbus všiml, do místnosti neslyšně vplula jeho milovaná manželka a soudní lékařka v jedné osobě a zlehka jej zezadu objala.

Motl se obrátil a s úsměvem ji políbil se slovy: „Ty jsi mě trochu polekala.“

Kateřina se usmála a zeptala se: „To bych neměla?“

„Ale ne, jen mě lekej,“ zavrtěl hlavou Motl, „moc se mi to líbí.“

„Nad čím medituješ, můj plukovníku? Nad svým povýšením?“

Jaroslav Motl totiž už před lety, bylo to koncem 1. poloviny 90. let, vystřídal svého šéfa a přítele Standu Berku na postu šéfa brněnské krajské mordparty. Berku postupně víc a víc prudily věčné reorganizace a buzerace nové generace policejních šéfů, kteří toho sice mnohdy o policejní práci moc nevěděli, ovšem nejrůznější politikaření jim šlo přímo skvěle. Pravda, byly i výjimky. Ty ovšem rozhodně nepřevažovaly. K tomu všemu se tehdy navíc přidal prudký nárůst zločinnosti, kterému pomohla i prezidentská amnestie. Policisté potom často nevěděli, kde jim hlava stojí.

Když se navíc přidaly snahy dál a dál oklešťovat policejní výsluhy, dali tehdy, podobně jako Motlův nejlepší kamarád a navíc šéf kapitán Berka, mnozí, pohříchu právě ti zkušení policisté, „svýma nohama“ najevo, co si o podobném vývoji ve sboru myslí.

Ze starších policistů většinou zůstali ti, kteří si bez téhle často nevděčné práce nedokázali svůj život představit. Často takoví policisté u sboru pracovali už v několikáté generaci a prostě nemohli jinak. K takovým patřil i Motl, který jako velký poklad uchovával fotografii svého praděda, který ještě za Rakouska sloužil u četnictva a pokračoval v této službě i za první republiky. Podobně to bylo potom u dědečka, kterého si Motl pamatoval ještě jako malý kluk, a u otce. Ti však už sloužili u brněnské kriminálky. Nejprve u policie, posléze u Veřejné bezpečnosti a Motl teď byl opět policistou.

Motl podobně jako jeho předchůdce Berka patřil a patří mezi nejlepší kriminalisty, které tato země má. Po svém předchůdci však Motl zdědil jednu vlastnost, která byla překážkou úspěšné kariéry. Objektem jeho zájmu byla totiž práce, kterou vykonával, a jeho podřízení, se kterými se této činnosti, tedy chytání pachatelů těch nejtěžších násilných trestných činů, věnoval. Leštění klik nadřízených a vtírání se do jejich zájmu Motla jaksi nebralo za srdce. Výsledkem bylo, že jej jeho nadřízení ponechali v čele brněnské krajské mordparty. Tak hloupí nakonec nikdy nebyli, aby jej z této funkce odvolali. Dobře věděli, že výsledky práce Motla a jeho lidí se vždy mohou pochlubit před nadřízenými. Celá léta byl ovšem Motl kuriozitou v rámci policie, protože pořád bez ohledu na různé změny hodností při reorganizacích zůstával ve služební hodnosti vrchního komisaře, a pokud někdy oblékl uniformu, měl na ní stále hodnostní označení kapitána. Jemu rovní kolegové už byli podplukovníci nebo plukovníci, v nejhorším případě majoři, jen u Motla se pořád nic neměnilo.

Až v posledních letech po výměně na postu policejního prezidenta se klima u policie změnilo a ledy hnuly. Konečně i u Motla přišlo povýšení na majora, rychle následované dalším povýšením na podplukovníka spojeným se jmenováním do služební hodnosti rady.

No a konečně minulý týden nastal ten slavnostní den, ve kterém se Motl dočkal povýšení na plukovníka. Netřeba zdůrazňovat, že večerní policajtská oslava byla bouřlivá, protože Motlovi podřízení svému šéfovi povýšení ze srdce přáli. Podobně tomu bylo ostatně i u řady jeho dalších kolegů.

To se už mimochodem nějakou dobu těšila Motlova elegantní žena Kateřina, špičková odbornice v soudním lékařství a neomezená vládkyně nad pitevnou brněnského Ústavu soudního lékařství, titulem profesorky. Její publikační činnost, pedagogické úspěchy na Lékařské fakultě Masarykovy univerzity a vůbec odborná erudice a věhlas v tuzemsku i cizině nic jiného ani nepřipouštěly.

3

Motl pohladil svoji Káču, jak manželku nazýval on a všichni jejich kamarádi, přičemž si s pobavených úsměvem v duchu řekl, že se kolem něj motají samé přírodní blondýny. Káča byla blond a kromě ní měl mezi svými podřízenými další dvě sličné blonďaté kapitánky.

„Tak co se ti honí hlavou?“ znovu se Motla zeptala manželka. „Tvoje povýšení nebo něco jiného?“

Káča rychle dodala: „Ptám se kvůli úsměvu, který ti pohrává na tváři.“

Motl se znovu pousmál: „Jak bych to… Nemyslím na své povýšení, myslím na ženské.“

Káča se zatvářila naoko pohoršeně, protože svého Jardu dobře znala a věděla, že je jeho jediná. „Tak se pochlub.“ Motl pohladil něžně manželku po jejích blonďatých vlasech: „Právě jsem si říkal, že mi osud přeje.“

„To jako myslíš mě?“ zkoumavě se zadívala fešná doktorka.

„To taky,“ přikývl Motl.

Káča udiveně pozdvihla obočí, aby tak donutila manžela k vysvětlení.

Ten se ušklíbl a pronesl: „Právě jsem si říkal, jak mi osud přeje. Vždycky se mi totiž líbily přírodní blondýnky. No a osud a mí nadřízení mi dopřáli hned tři kousky. Milou manželku a dvě sympatické podřízené.“

Káča manžela pohladila se slovy: „To máš za mě.“

Potom mu dala něžný, lehký záhlavec a dodala: „Toho facana máš za Jarku Kočařovou a Sylvu Pošvářovou. Kdybych obě a váš vzájemný vztah neznala, vzala bych tě válečkem na nudle nebo tím největším kastrolem, který máme.“

Motl se lišácky usmál: „To bych tě však z titulu své služební funkce musel vyšetřovat za ublížení na těle.“

Káča se vypjala jako Amazonka a bojovně dutým hlasem pronesla: „Pokud bych tě já vzala kastrolem přes kebuli, už bys nic nevyšetřoval. To si buď jistý. Mé ráně bys neunikl.“

Motl, který měřil něco přes metr osmdesát a vážil kolem devadesáti kil, ovšem devadesáti kilogramů trénovaných svalů, šlach a kostí, pobaveně pohlédl na svoji drobnou, až křehkou, skoro o hlavu menší manželku. Káča svojí vizáží klamala ty, kdo ji neznali. Ten, kdo ji však viděl ohánět se patřičnými nástroji u pitevního stolu nebo zkoumat místo trestného činu, dobře věděl, že ta štíhlá, něžně vypadající žena dokáže být pěkně tvrdá. Motl svoji manželku samozřejmě znal, a tudíž dobře věděl, že, pokud by diskutovaná situace nastala, to nejlepší by bylo prchnout před Káčou a jejím kastrolem.

Motl si Káču po jejím bojovém prohlášení chvíli pobaveně prohlížel a najednou ji k sobě pevně přitiskl a dlouze políbil.

Potom jí zašeptal: „Co kdybych to okno zavřel a my odsunuli tvé plyšáky do křesel a sami se přesunuli místo nich na gauč?“

Káča se lítostivě zadívala na kus nábytku, který jim už mnohokrát posloužil k účelům, které měl její Jarda na mysli, a smutně pronesla: „Bohužel, můj hrdinný plukovníku, musíme naše hrátky, alespoň dočasně, odložit.“

Pak Káča nasadila koketně provinilý výraz obličeje, o kterém věděla, že jej Jarda moc miluje.

Plukovník se ustaraně zadíval na svoji manželku a zeptal se: „Co se děje? Máš nějaké problémy?“

Káča zavrtěla hlavou: „Já ne. Vlastně jsem za tebou nepřišla kvůli tomu, abychom se odebrali na náš gauč.“

Na manželův udivený pohled dodala: „Později možná ano. Já za tebou přišla kvůli Luboru Košťálovi. On mi teď volal, jestli se u nás může zastavit. Tedy za tebou zastavit. Ví, že jsi šéf mordparty.“

Motl se zadíval nechápavě: „Já nevím, o čem mluvíš.“ Káča se trochu útrpně a trochu pobaveně zadívala na manžela: „No jo, mužský. Lubor je přece můj spolužák z lékařské fakulty. S ním a jeho paní jsme se potkali asi před dvěma měsíci v Městském divadle.“

Motl se pleskl přes čelo: „Jó, ten vysoký hubeňour se svojí sexy manželkou.“

Káča ironicky pronesla: „Vidíš, jak si dokážeš vzpomenout. Kdyby byl ale tenkrát Lubor v divadle bez manželky…“

Motl zašermoval prstem: „Jen nedělej. Ty si taky vzpomeneš spíš na pohledného mužského.“

„Nemohu říct, že ne,“ zapýřila se Káča.

Motl dodal: „Máš pravdu, když jsme tehdy o přestávce popíjeli u bufetu víno, přišla řeč na naše povolání. Co má za potíže ten tvůj spolužák, že se mnou chce mluvit jako s šéfem mordparty? Zapletl se do nějaké vraždy?“

„Lubor? Ten tak určitě,“ uchichtla se Káča, „ten se nám na univerzitě složil na zem, když nás poprvé zavedli do pitevny. Pak si zvykl, jinak by se doktorem nestal. Určitě by však nikoho nezabil, jak jsem jej alespoň poznala na škole.“

„A co tedy chce?“ zeptal se znovu Motl.

„Chybí mu jedno novorozeně,“ pronesla vážným tónem Káča, „jenom mi do telefonu řekl, že dnes podal písemné oznámení na Obvodní oddělení policie Brno-Židenice. On je totiž ze Slatiny…“

Náhle zpozornělý Motl přikývl: „Ta patří pod Židenice, to je mi jasné.“

„No, a potom si Lubor vzpomněl na mě a hlavně na tebe. Prosil mě, jestli by se u nás ještě teď večer mohl zastavit.“

„Ty jsi jistě řekla, že ano,“ usmál se Motl na manželku. Ta se zatvářila provinile: „To jsem neměla?“

Motl zavrtěl hlavou: „Ale ne, to víš, že ne. Zítra to stejně přistane na mém stole a ten tvůj spolužák nás bude muset navštívit. Neuškodí však, když budu o věci vědět dopředu.“

„To jsem ráda, že se nezlobíš,“ špitla Káča a pokračovala: „Když jsme končili náš hovor, Lubor řekl, že sedá do auta a jede k nám. Počítám, že do takových dvaceti, třiceti minut tu bude.“

Table of Contents

1

2

3