Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Nebezpečné poslání

Vydání první

Copyright © 2016 by Sabrina Jeffries, LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2122. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Danger of Desire vydaného

nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, v roce 2016

Český překlad © 2017 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Jon Paul

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0682-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0683-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Sabrina Jeffries

Nebezpečné poslání

Micki Nudingové,

vždy působící pozitivně na mé knihy.

Jsi jednička!

Poděkování

Děkuji Lori Pacourekové za pojmenování Deliiny kočky Flossie jako součásti charitativních snah spolku Spisovatelé pro kočky. Tvá babička Florence (Flossie) by na to byla moc hrdá!

1. kapitola

Londýn

Srpen 1830

Když se Warren Corry, markýz z Knightfordu, dostavil na benátskou snídani, kterou pořádali vévoda a vévodkyně z Lyonsu, litoval, že v noci zůstal tak dlouho vzhůru. Včera v noci byl šťastný, že se mohl znovu vrhnout do víru městské zábavy, a v důsledku toho vypil tolik brandy, že by se do něj dal naložit sud slanečků.

Ale neměl to dělat, protože vévoda a vévodkyně z Lyonsu se rozhodli uspořádat tu zatracenou slavnost na žhnoucím slunci v zahradách jejich skvostného londýnského sídla. V ústech měl sucho, žaludek se mu svíral a v hlavě mu bušilo, jako by mu tam přeběhlo stádo slonů.

Jeho nejlepší přítel Edwin by mu měl pořádně poděkovat, že dodržuje své sliby.

„Warrene!“ ozval se bolestně blízko ženský hlas. „Co tu děláš?“

Za ním stála sestřenice Clarissa, Edwinova manželka, jež byla zároveň i důvodem, proč se vyhrabal z postele v tak neslušně časnou hodinu – to jest v poledne.

Zastínil si oči a jukl na ni. Jako obvykle vypadala jako něžné pohádkové stvoření. Ale on ji znal moc dobře na to, aby uvěřil jejímu výrazu podobnému kočce chystající se pustit do misky smetany. „Musíš tak křičet?“

„Já nekřičím.“ Naklonila hlavu na stranu. „Ale ty nevypadáš dobře. Musel sis včera v noci v klubu pořádně užívat. Nebo možná nad ránem v nějakém hráčském doupěti.“

„Já si pořád užívám.“ Alespoň tak obvykle přežil celé noci bez spánku, a to bylo příčinou, proč hledal po všechny noční hodiny nějakou zábavu.

„A právě proto jsem si nemyslela, že tě tu uvidím. Zvlášť když tu není Edwin.“ Upřeně na něj pohlédla. „Počkej chvíli. Poslal tě Edwin, že? Protože sám nemohl dorazit.“

„Co? Ne.“ Sklonil se a políbil ji na tvář. „To nemůže člověk přijít na nějakou party, aby se setkal se svou milou sestřenicí?“

„To může. Ale obvykle to nedělá.“

Warren si vzal sklenku šampaňského od sloužícího procházejícího s tácem kolem. „Ale dnes to udělal… Počkej, o kom to vůbec mluvíš?“

„Opravdu zábavné.“ Vzala mu šampaňské z ruky a zamračila se. „Tohle nepotřebuješ. Máš pořádnou kocovinu.“

Vytrhl jí ho z ruky a hodil ho do sebe. „A přesně proto potřebuju vyhnat čerta ďáblem.“

„Vyhýbáš se odpovědi. Poslal tě Edwin, abys mě sledoval?“

„Nebuď absurdní. Pouze mě požádal, abych se ujistil, že jsi v pořádku. Znáš ho – nesnáší být na panství s tvým bratrem, když ty jsi ve městě.“ Pohlédl na její rostoucí bříško. „Zvlášť když jsi… no… prostě tak.“

„Ach, aspoň ty s tím nezačínej. Stačí mi, když mě celou dobu obskakuje on a Niall a bojí se, abych si nějak neublížila. Ale jestli poslal ještě tebe…!“

„Ne, přísahám. Jenom mě poprosil, abych se po tobě poohlédl, jestli budu taky pozvaný. Stejně jsem musel zajet do Londýna, tak jsem si řekl, proč bych se nepodíval na tu Lyonsovu slavnost?“ Zamával prázdnou sklenkou. „Vévoda vždycky objednává výborné šampaňské. Ale když už jsem se ho napil, asi zase půjdu.“

Vzala ho pod paží. „Určitě ještě nechoď. Vídám tě v poslední době tak málo. Zůstaň aspoň chvilku. Brzy už se začne tancovat.“

To ne! Clarissa se mu už léta snažila najít manželku a v poslední době se kvůli tomu spojila ještě s Edwinovou sestrou Yvette Keaneovou. Nejspíš proto, že byly nyní obě šťastně provdané a myslely si, že sňatek je pro svobodného mládence to pravé.

On však dnes rozhodně neměl náladu na takové machinace. „Proč bych měl tancovat s houfem přihlouple se uculujících dívek, které si myslí, že markýz je pro ně ideální manžel. Mám moc velkou kocovinu na to, abych odrážel zastřené dotazy na to, jakou manželku pro sebe hledám.“

Tím, že se zamračila, dala najevo své skutečné úmysly stejně, jako by je vyjevila nahlas. „Fajn. Buď starý bručoun, když musíš. Ale mohl by sis zatancovat se mnou. Ještě pořád můžu tancovat, víš?“

Bezpochyby. Kromě oné děsivé doby vstupu do společnosti byla Clarissa vždycky veselá osůbka, kterou nemohlo zastavit nic tak nedůležitého jako těhotenství a očekávání dědice odměřeného a výstředního hraběte z Blakeboroughu.

Clarissa a Edwin byli tak rozdílní, že Warren občas uvažoval, co ti dva na sobě vidí. Kdykoli však byl svědkem jejich zjevné náklonnosti, uvědomoval si, že to musí být něco hlubšího než jejich osobnosti, co utužuje jejich manželství. Záviděl jim.

Zamračil se. To je absurdní. Neměl v úmyslu oženit se ještě pořádně dlouho. Určitě ne, dokud nebude o hodně starší. A i tehdy by dal přednost nějaké vitální vdovičce, která by dokázala snášet jeho… osobní zvláštnosti. Rozhodně by nechtěl nějakou plachou mladou žabku, která by byla celá dychtivá, aby ho mohla využít jako žebříku při šplhání na nejvyšší místa ve společnosti.

Nebo ještě hůř – nějakou pobožnou ženu, jako byla jeho matka, jež mu vyčítala každou snahu nějak se pobavit. Na to radši nebude myslet.

Clarissa se zahleděla kamsi do davu. „Dokud jsi ještě tady, ráda bych tě… ehm… požádala o… laskavost.“

Zatraceně. „Jakou laskavost?“

„Zařídil by mi to Edwin, kdyby nemusel být v Hertfordshiru a nepomáhal mému bratrovi starat se o rodinné panství, víš,“ blekotala. „A Niall…“

„Jakou laskavost?“ nedal se odbýt Warren.

„Znáš slečnu Delii Trevorovou?“

Slečnu Delii Trevorovou? Proboha, copak to Clarissa nikdy nepřestane zkoušet? „Naštěstí ne. Předpokládám, že je to mladá debutantka, kterou sis vzala na starost.“

„To zrovna ne. I když Delia se objevila ve společnosti až v poslední sezoně, je vlastně skoro stejně stará jako já… a je to kamarádka. Její bratr loni tragicky zemřel a jí a jeho manželce Brillianě Trevorové zůstalo na obživu jenom zadlužené panství. Proto je obě vzala na společenskou sezonu do Londýna Deliina teta, lady Pensworthová.“

„Agatha Pensworthová, žena zesnulého barona Penswortha? Žena, která se přátelila s mou matkou?“

„To je ona. Předpokládám, že se znáte?“

„Vídali jsme se před lety, než matka zemřela. Co si vzpomínám, jen zřídkakdy si dávala pozor na jazyk.“

„Nemůže vystát hlupáky. Proto má v oblibě svou neteř a proto jsou teď všichni v Londýně.“

„Takže její lordstvo hledá manžely pro dvě mladé dámy.“

„Ano, ačkoli si myslím, že větší zájem věnuje Delii, protože manželka zesnulého lorda Trevora už porodila dítě, které jednou zdědí celé panství. Aby byla Delia víc žádoucí, lady Pensworthová jí věnovala tisíc liber věna, což by mohlo nalákat nějaké ženitbychtivé gentlemany.“

Okamžitě se nastražil. „Mě ne.“

Clarissa zvedla oči v sloup. „Samozřejmě že ne. Proboha, všechno se přece nemusí týkat zrovna tebe. Ona potřebuje někoho o hodně mladšího. Koneckonců je jí teprve třiadvacet.“

Někoho o hodně mladšího? „Hele, poslyš, já nejsem žádný stařec. Jsem stejně starý jako tvůj manžel.“

„To je pravda.“ Oči jí zajiskřily. „I přes svůj noční život vypadáš o hodně mladší, než ve skutečnosti jsi. V matném světle by ti nikdo nehádal třiatřicet.“

Pohlédl na ni úkosem. „Vzpomínám si, žes mě žádala o nějakou službičku, děvče. Nejdeš na to moc chytře.“

„Jedná se o to, že mám starost o Delii, protože je v těchto dnech nějaká moc roztěkaná. Dostává stále nějaké vzkazy, které si rychle přečte, aby to nikdo neviděl, a usíná uprostřed plesů. A co je nejhorší, říká, že se nemůže účastnit naší domácí slavnosti, kterou jsem částečně plánovala kvůli tomu, abych ji mohla seznámit s vhodnými gentlemany.“ Hodila po něm významným pohledem. „S vhodnými mladými gentlemany.“

Třiatřicátník není starý, bez ohledu na to, co si jeho sestřenice s ostrým jazykem myslí. „Možná má tvá kamarádka něco jiného.“

Clarissa zvedla významně obočí.

„Dobrá. Potřebuje manžela a ty se ji nenápadně snažíš zásobit potenciálními zájemci.“ Ušklíbl se na ni. „Je od ní nevděčné, že se ti nesnaží ve tvých plánech pomoct.“

„Buď přece aspoň chvíli vážný. Kdy jsi naposled viděl neprovdanou dívku s omezenými možnostmi, aby odmítla šanci účastnit se domácí slavnosti v domě hraběte a hraběnky s našimi známostmi?“

Nelíbilo se mu to, ale musel přiznat, že udeřila hřebíček na hlavičku. „A co chceš, abych s tím udělal já?“

„Poptal se v tom vašem svatojiřském klubu. Zjistil, jestli o ní někdo z pánů neslyšel nějaké drby a jestli někdo nezná nějakého darebáka, který… hm… čenichá kolem jejího věna.“

Už mu svitlo. Nejspíš ho opravdu nechtěla dát se svou kamarádkou dohromady.

Když Clarissa před lety vstupovala do společnosti, stala se také objektem pozornosti jednoho darebáka a málem to zničilo život jí i jejímu bratrovi. Takže byla citlivá, co se týkalo žen, které mohly padnout za oběť lovcům věna.

Když se letos v létě dozvěděl, čím si prošla – a čím předtím prošla v menší míře i Edwinova sestra – začal si víc uvědomovat, jak snadno si muži dovolí i na tu nejctihodnější ženu. Proto Edwin založil Klub svatého Jiří a Warren se do něj zapsal – aby se ujistili, že muži, kterým záleží na ženách z příbuzenstva, se o ně mohli lépe starat i ve společnosti, kde bylo nepřeberně takových lumpů a lovců věna.

Stále však bylo pro něj problematické to, co po něm Clarissa žádala. „Uvědomuješ si, že když se začnu v klubu poptávat na situaci mladé neprovdané ženy, všichni jeho členové si budou myslet, že mám zájem o to se jí dvořit.“

„Nesmysl. Všichni vědí, že před výkvětem společnosti dáváš přednost svým padlým holubičkám.“

„Mám velice rád i ženy z vyšší společnosti… alespoň pokud mají nevšímavé nebo mrtvé manžely. Potom je všechno mnohem snazší.“ A takových žen bylo všude kolem plno, což byl také důvod, proč nespěchal s vlastní svatbou. Měl stálý přísun milenek, aniž by se musel jakkoli vázat.

„Já tím chci jenom říct,“ ohradila se Clarissa, „že všichni znají tvé priority. A cílem svatojiřského klubu je kladení otázek, ne? Vytvořili jste v něm přece místo, kde si gentlemani mohou ověřit charakter různých ctitelů?“

„Pro své ženské příbuzné,“ odtušil stroze. „Nikoli pro kamarádky mých ženských příbuzných.“

Clarissa se na něj zamračila. „Nemá žádného mužského příbuzného, který by ji chránil. A mně opravdu dělají starosti všechny ty náznaky ukazující na to, že si našla někoho nevhodného, a proto se chová tak podivně. Nechci zažít, že by byla lapena v nějakém katastrofickém manželství. Nebo ještě hůř.“

Oba věděli, co to „hůř“ znamená, protože Clarissa si tím sama prošla. Zatraceně. Možná už nějakou chvíli není Clarissiným poručníkem, ale ona pořád dobře ví, jak ho zasáhnout na citlivém místě. Trápilo ho, že si v minulosti neuvědomoval, co se jí přihodilo předtím, než se stal jejím poručníkem, že kvůli tomu musel její bratr a zároveň jeho nejlepší přítel prchnout do ciziny.

„Prokázal bys mi tím opravdu velkou laskavost,“ pokračovala Clarissa. „Řeknu ti, co uděláme – protože je tady. Já vás představím. Můžeš si s ní chviličku popovídat a uvidíš, jestli mám pravdu, když si o ni dělám takové starosti. Jestli si budeš myslet, že přeháním, můžeš to v klidu nechat být a už se tím dál nezabývat. Ale jestli dojdeš k názoru, že bych mohla mít pravdu…“

„Dobrá. Ale mám to u tebe. A slibuju, že se o svůj dluh určitě přihlásím.“ Vynutil ze sebe úsměv. „Přinejmenším mě budeš muset představit nějaké baculaté vdovičce s uvolněnou morálkou a smyslem pro humor.“

„Hmm,“ řekla a protočila panenky. „O tom si budu muset promluvit se švagrem. S takovými dámami se rozhodně zná lépe než já.“

„Bezpochyby.“ Její švagr používal hodně „takových dam“ jako modelek pro své obrazy. „Ale Keaneovi si umím říct i bez tvé pomoci. Takže předpokládám, že mám tvůj slib, že se nebudeš cítit uražená, pokud odmítnu tvé pozvání na domácí slavnost.“

„Ona byla nějaká možnost, že bys ho přijal? To mě udivuje. Ale přesto jsem doufala, že…“

„Tak kde je ta žena, s níž mě chceš seznámit?“

Clarissa si povzdychla. „Když jsem ji prve zahlédla, stála u fontány.“ Otočila se tím směrem a ztuhla. „Co tam, proboha, dělají s Delií všichni ti chlapi?“

Kradla se přes trávník a on ji následoval a přitom si prohlížel skupinu tří mladíků obklopujících onu ženu. Vypadalo to, jako by v té fontáně chytali ryby.

Všechny ty mladé muže znal. Jeden byl opilec, druhý známý darebák a třetí notorický hráč jménem Pitford. Všichni tři byli lovci věna.

Není divu, že se Clarissa o svou kamarádku obávala.

Obrátil svou pozornost k děvčeti, jež k němu stálo zády a bylo oblečené v modrozelených šatech s růžovožlutým šálem. V účesu měla tolik per, že jí dodávaly alespoň třicet centimetrů do výšky.

Poprvé si přál, aby nový král okamžitě nezrušil nutnost chodit v černém kvůli zesnulému Jiřímu IV. Dokonce i šedé a černé šaty všude kolem by byly lepší než tohle barevné strašidlo.

A co víc, každá žena, která si na sebe vezme něco takového, musí být husa, která o sebe pořádně nedbá. Povzdychl si. Přinejlepším bude otravná a přinejhorším děsivě nudná. A on velice nesnášel hloupé ženské, pokud mu ovšem neseděly v bordelu na klíně, protože v tom případě na inteligenci nezáleželo.

Když dorazili k fontáně, Clarissa se zeptala: „Co se to tu děje?“

Žoviální chlapík s tvářemi už zčervenalými od přílišného množství šampaňského pravil: „Slečně Trevorové se rozbil uzávěr a náramek jí spadl do fontány. My se ho snažíme vylovit, aby si nezmáčela rukávy.“

„Já bych si radši zmáčela celé šaty než vás pozorovat, jak ho ničíte svými marnými snahami,“ proneslo to děvče překvapivě hlubokým, hrdelním hlasem. „Kdybyste mi, pánové, dovolili, vylovila bych si ho sama.“

„Nesmysl, my to dokážeme,“ prohlásili další dva a zápasili o klacek, který zatím držel ten opilec. Přitom se jim podařilo píchnout slečnu Trevorovou do paže.

„Au!“ Pokusila se jim klacek sebrat. „Proboha, pánové…“

Warren už toho viděl dost. „Uhněte, mládeži.“ Protlačil se kolem nich, vyhrnul si rukáv kabátce tak vysoko, jak to jen šlo, ponořil ruku do vody a vytáhl náramek. Poté se otočil, aby ho nabídl mladé dámě. „Předpokládám, že je váš, slečno.“

Když na něj vrhla udivený pohled, zarazil se. Měla ty nejkrásnější modré oči, jaké kdy viděl, ačkoli šaty byly zepředu ještě děsivější než zezadu a zbytek z ní nestál moc za povšimnutí. Vysoká a štíhlá, téměř bez známky ženských prsou. Měla jemnou pleť, ostrý nos a poněkud drze vyhlížející ústa. Byla docela hezká bruneta, ale žádná kráska. Nepatřila mezi ženy, které se mu líbily. Vůbec ne.

Až na ty oči…

Zastíněné dlouhými černými řasami se třpytily jako hvězdy na večerní obloze, až mu náhlá touha sevřela slabiny. To je tedy absurdní!

Poté roztáhla rty do jiskřivého úsměvu, který tak výtečně ladil se září jejích očí. „Děkuji vám, pane. Ten náramek byl dárek od zesnulého bratra. Obávám se však, že jste si možná zničil košili, když jste mi ho zachránil.“

„Nesmysl,“ prohlásil a podával jí náramek. „Můj komorník si s tím hravě poradí.“

Když si od něj brala šperk, přelétl jí po tváři zvláštní výraz. „Vy jste levák.“

Zvedl jedno obočí. „Jste dobrá, že jste si toho všimla.“

„A vy jste dobrý, že jím jste. Já jsem si toho všimla, protože jsem také levák. A to moc lidí kolem nás není.“

„Spíš se nikdo k tomu postižení nehlásí.“ Nikdy dosud nepotkal dámu, která by byla levačka.

„To je pravda,“ pronesla se zablýsknutím zraku a skryla si náramek do váčku. „Ale nejspíš je lepší být gauche než levák.“

Dobrá, ta mladá dáma nemůže být příliš velká husa, když ví, že gauche je francouzský výraz pro leváka. „Já jsem vždycky slyšel, že to je známka podřízenosti ďáblu.“

„Ano, to také. Ale když jsem naposled navštívila Lucifera, předstíral, že mě nezná. Co vy?“

„Já ho znám, jenom když s ním mluvím na večírcích. Má v těchto dnech spoustu práce. A tak mu dělá potíže, aby si mě mohl zapsat do seznamu.“

„To si umím dobře představit.“ Naschvál ignorovala ony tři muže, kteří na ně nevěřícně zírali, a dodala: „Má všechny ty nevinné mladé dámy, aby je pokoušel, a pijáky, aby je sváděl k pití, a hazardní hráče, aby je zruinoval. Jak by potom mohl ztrácet čas s gentlemanem, jako jste vy, který tak neohroženě přichvátal dámě na pomoc? Určitě nejste takový hříšník, aby mu na vás záleželo.“

„To byste byla překvapená,“ odtušil suše. „A kromě toho má Lucifer větší potěšení, když zkorumpuje slušného gentlemana než starého hříšníka.“ Tohle musel být ten nejzvláštnější hovor, který kdy vedl s nějakou debutantkou.

„To máte pravdu. Dobrá, tak až ho příště uvidíte, pozdravujte ho ode mě.“ Hlas jí ztvrdl, když vrhla postranní pohled na své předchozí společníky. „Zdá se, že v poslední době byl ve své činnosti až příliš horlivý.“

Když to vypadalo, že se pánové urazili, vložila se do toho Clarissa. „Nebuďte hlupáci. Ďábel má jenom tolik práce, kolik mu lidé sami umožní, a my mu přece nedovolíme, aby se kradl tady kolem, že, Warrene?“ Zavěsila se do něj.

„Nedovolíme. Jinak by to byl hřích.“

„Ach, ty mé hrozné způsoby,“ podotkla Clarissa a usmála se na přítelkyni. „Opomněla jsem vás představit. Delie, můžu ti představit svého bratrance, markýze z Knightfordu a zachránce náramků. Warrene, to je má dobrá přítelkyně, slečna Delia Trevorová, nejchytřejší žena, kterou znám, navzdory tomu, že je levák.“

Cynicky čekal, že se slečna Trevorová rozzáří úsměvem, jakmile zjistí, s kým má tu čest. Takže ho překvapilo, když se místo toho zatvářila čistě zdvořile. „Je mi ctí, že vás poznávám, pane. Clarissa mi toho o vás hodně vyprávěla.“

Pohlédl na ni přivřenýma očima. „To je mi jasné. Má sestřenice miluje klevety.“

„Ne víc, než vy milujete zavdávat k nim příčinu, alespoň podle toho, co jsem slyšela.“

„Opravdu rád obstarávám pro klepny přísun informací, o nichž by mohly mluvit.“

„Bezpochyby to náležitě oceňují. Jinak by si musely vystačit s popichováním starých panen, a to já bych pak neměla ani chvilku klidu.“

Ušklíbl se. „Vás lze jen stěží považovat za starou pannu. Sestřenice mi řekla, že je to vaše první společenská sezona.“

„A doufám, že i poslední.“ Když druzí pánové protestovali, pokračovala: „No tak, pánové. Víte, že nejsem společenský typ.“ Upřela na Warrena chladný pohled. „Vycházím lépe s lidmi, kteří nejsou tak vysoce postavení. Vy, můj pane, jste na mě příliš světácký a příliš kultivovaný.“

„O tom si dovolím pochybovat,“ odtušil.

„Slyším, že se začíná tančit,“ podotkla Clarissa. „Možná byste to vy dva mohli vyřešit, kdybyste si teď spolu zatancovali.“

Warren musel potlačit smích. Clarissa obvykle nebyla ve svých společenských machinacích tak neobratná. Musela mít to děvče opravdu ráda. A on začínal chápat proč. Slečna Trevorová byla skutečně zábavná. Alespoň když se na něj nedívala spatra kvůli jeho morálním přehmatům.

Což bylo podivné u ženy, která se tajně plíží, aby se setkala s nevhodným ctitelem, ne?

„Výborný nápad.“ Natáhl k ní ruku a zeptal se: „Smím prosit?“

„Tak podívejte se,“ přerušil je Pitford. „Slečna Trevorová už slíbila první tanec mně.“

„To je pravda,“ přisvědčila s náznakem výzvy v hlase. „Mám už dnes odpoledne zamluvené všechny tance.“

Hmm. Warren se otočil k Pitfordovi. „Před chvílí se po vás sháněl Fulkham, starý brachu. Myslím, že teď je v karetním pokoji. Zajdu tam a řeknu mu, že zrovna tančíte se slečnou Trevorovou.“

Pitford zbledl. „Tedy… ehm… já nemůžu…“ Uklonil se slečně Trevorové. „Omluvte mě, madam, ale musím přenechat tento tanec jeho lordstvu. Zapomněl jsem na předchozí domluvu.“

Poté ten chlapík zamířil k bráně tak rychle, jak mu to příliš upnuté kalhoty dovolovaly. Nejspíš proto, že dlužil Fulkhamovi hromadu peněz.

Po Pitfordově zmizení se omluvili i oba další pánové a nechali Warrena samotného se sestřenicí a slečnou Trevorovou.

S úsměvem znovu nabídl rámě Clarissině přítelkyni. „Zdá se, že už nejste na tento tanec zadaná. Tak smím prosit?“

Šokovalo ho, že ta drzá žába chvíli váhala. Ale zjevně jí došlo, že markýz se jen tak neodmítá, a tak přijala jeho rámě, ačkoli na něj nepohlédla, ale zírala zachmuřeně přímo dopředu.

Jak mířili k trávníku, kde se tancovalo, optala se upjatě: „Vy vždycky dosáhnete toho, co si umanete, lorde Knightforde?“

„Samozřejmě se o to snažím. Co bych měl z toho, že jsem markýz, kdybych toho privilegia nemohl čas od času využít?“

„I když to znamená zastrašovat chudáka chlapce, aby utekl z naprosto nevinné oslavy?“

Dlouze se na ni zadíval. „Pitford se topí v dluzích a hledá bohatou nevěstu. Měla byste mi poděkovat.“

„Já vím, jak to s Pitfordem je. Pro mě to nic neznamená. Nejsem romanticky zamilovaná ani do jednoho z nich.“

Zatočil se s ní mezi tanečníky a odtušil: „Protože dáváte přednost někomu, koho jste zanechala doma? Nebo protože váš pohled padl na někoho jiného ve městě?“

Pečlivě si hlídala svůj výraz. „Na muže takového významu se překvapivě zajímáte o mé záležitosti. Proč?“

„Pouze tančím s přítelkyní své sestřenice,“ pronesl hladce. „A na ženu, která ‚není romanticky zamilovaná‘ ani do jednoho z těch tří lovců věna, s nimiž jsem vás našel, jste objevila opravdu dobrý způsob, jak přilákat jejich pozornost.“

„Nemám tušení, o čem to mluvíte.“

„Uzávěr toho náramku nebyl zlomený, slečno Trevorová.“ Když vylekaně zamrkala, věděl, že se strefil. „Takže se domnívám, že jste pro to, abyste ho hodila do fontány, měla nějaký jiný důvod.“

Když se spolu při tanci znovu sešli, ztišil hlas. „A pokud jste nechtěla přilákat zájem těch mužů ke své osobě, musím uvažovat, jaký jiný důvod jste mohla mít, abyste kvůli tomu riskovala tak sentimentální kousek svého dědictví. Nemohla byste mi to laskavě vysvětlit?“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

1. kapitola