John Grisham

THE WHISTLER

Copyright © 2016 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2017 by Alena Redlingerová

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu The Whistler (Doubleday,

a division of Penguin Random House LLC,

New York 2016) preložila Alena Redlingerová.

Redigovala Katarína Jusková.

Korigovala Alica Wursterová.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2017

ako svoju 1134. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5738-2

1

SATELITNÉ RÁDIO HRALO SOFT DŽEZ, KOMPROMIS.

Majiteľka auta aj rádia Lacy totiž neznášala rap takmer rovnako, ako jej spolucestujúci Hugo neznášal súčasnú country hudbu. Nedokázali sa zhodnúť na športovej stanici, verejnoprávnom rádiu, evergreenoch, komédii pre dospelých či BBC, aby sa nepriblížili k bluegrassu, CNN, opere a ďalším stovkám staníc. Z frustrácie na jej strane a únavy na jeho strane sa tentoraz vzdali rýchlo a zvolili soft džez. Jemné melódie nerušili Hugov spánok, a Lacy ich považovala za znesiteľné, aj keď nebola milovníčkou džezu. Vďaka podobným ústupkom fungovala ich spolupráca už roky. Hugo spal, Lacy šoférovala a obaja boli spokojní.

Pred finančnou krízou mala Rada pre sudcovskú etiku k dispozícii štátne autá, biele štvordverové Hondy. Lenže tie po znížení rozpočtu nenávratne zmizli. Od Lacy, Huga a ďalších štátnych zamestnancov na Floride sa očakávalo, že budú používať súkromné autá na pracovné účely, za čo dostávali päťdesiat centov za kilometer. Hugo, otec štyroch detí, mal na krku hypotéku a jazdil na starom Broncu, ktoré ho ledva doviezlo do kancelárie, o dlhších cestách nehovoriac. A tak spal.

Lacy si užívala ticho. Väčšinu prípadov riešila sama, rovnako ako jej kolegovia. Radikálnejšie zníženie rozpočtu viedlo k obmedzeniu počtu vyšetrovateľov, zostali už len šiesti. Šiesti v štáte s dvadsiatimi miliónmi obyvateľov a tisíckou sudcov v šesťsto súdnych sieňach, ktorí ročne spracovali pol milióna prípadov. Lacy bola vďačná, že takmer všetci sudcovia sú poctiví pracovití ľudia a ide im o spravodlivosť a rovnosť. Inak by už dávno odišla. Zopár hnilých jabĺčok úplne stačilo, aby mala čo robiť päťdesiat hodín týždenne.

Lacy vyhodila blinker a spomalila pred výjazdom. Keď auto zastavilo, Hugo sa vrhol dopredu, akoby predtým nespal, pripravený na čokoľvek. „Kde sme?“ spýtal sa.

„Skoro na mieste. Ešte dvadsať minút. Môžeš sa prevaliť na pravý bok a chrápať do okna.“

„Prepáč. Chrápal som?“

„Vždy chrápeš, aspoň podľa tvojej manželky.“

„Na svoju obranu, o tretej ráno som chodil hore-dolu s jej posledným dieťaťom. Ako sa volá?“

„Manželka či dcéra?“

„Ha-ha.“

Krásna a večne tehotná Verna nemala nijaké tajomstvá, pokiaľ išlo o jej manžela. Nemala to ľahké, keď musela udržiavať jeho ego na uzde. V inom živote bol Hugo futbalová hviezda na strednej, potom oceňovaný prírastok na Floridskej štátnej univerzite a prvý prvák, ktorý nemusel čakať na zaradenie do mužstva. Stal sa z neho obávaný a oslňujúci útočník, aspoň nakrátko, kým ho v polovici štvrtého zápasu neodniesli na nosidlách so zablokovaným stavcom v hrudnej chrbtici. Prisahal, že sa vráti. Jeho matka však povedala nie. Absolvoval s vyznamenaním a pokračoval v štúdiu na právnickej fakulte. Hoci sláva rýchlo vybledla, stále sa správal ako majster sveta. Nemohol za to.

„Dvadsať minút?“ zavzdychal Hugo.

„Áno. Ale ak chceš, nechám ťa v aute s bežiacim motorom a môžeš spať celý deň.“

Obrátil sa doprava, zatvoril oči a povedal: „Chcem nového partnera.“

„Dobrý nápad, ibaže s tebou by nikto iný nerobil.“

„Niekoho s väčším autom.“

„Toto nespotrebuje ani päť litrov na sto kilometrov.“ Hugo zavrčal, znehybnel, potom sa mykol, čosi zamrmlal a posadil sa. Pošúchal si oči a spýtal sa: „Čo to vlastne počúvame?“

„To sme prebrali už dávno, keď sme vyšli z Tallahassee a začal si sa ukladať na zimný spánok.“

„Ak ma pamäť neklame, ponúkol som sa, že budem šoférovať.“

„Hej, s jedným okom otvoreným. Veľkorysé. Ako sa má Pippin?“

„Plače v jednom kuse. Novorodenec – a to vravím z vlastnej skúsenosti – zvyčajne neplače bezdôvodne. Trápi ho hlad, smäd, treba ho prebaliť, chce mamu... Táto malá nie. Jačí len preto, aby jačala. Netušíš, o čo prichádzaš.“

„Dovoľ, aby som ti pripomenula, že som dva razy strávila noc natriasaním Pippin.“

„Viem, a ďakujem ti za to. Nemohla by si prísť dnes večer?“

„Kedykoľvek. Je štvrtá v poradí. Neuvažovali ste o antikoncepcii?“

„Už sme začali. A keď sme pri tom, čo tvoj sexuálny život?“

„Prepáč, mala som si zahryznúť do jazyka.“ Príťažlivá Lacy bola v tridsiatich šiestich rokoch ešte vždy slobodná a jej ľúbostný život vzbudzoval zvedavosť kolegov.

Išli na východ smerom k Atlantickému oceánu. Do St. Augustine zostávalo necelých trinásť kilometrov. Lacy konečne vypla rádio, keď sa Hugo spýtal: „Už si tu niekedy bola?“

„Áno, pred niekoľkými rokmi. S vtedajším priateľom som strávila týždeň v dome na pláži.“

„Užívali ste si?“

„Zase začínaš? Myslíš aj na niečo iné?“

„Vlastne ani nie. Okrem toho, nezabúdaj, že Pippin má mesiac, čo znamená, že sme s Vernou nemali normálny manželský život najmenej tri mesiace. Aj tak tvrdím, že ma odstrihla o tri týždne skôr, ale na tom už nezáleží. Nemôžem sa vrátiť a dohnať zameškané. Takže som dosť nadržaný, len neviem, či ona cíti to isté. Pri troch batoľatách a novorodeniatku je intimita vážne narušená.“

„O tom nič neviem.“

Hugo sa chvíľu snažil sústrediť na cestu, ale potom mu oťaželi viečka a zase zadriemal. Lacy naňho pozrela a usmiala sa. Posledných deväť rokov spolupracovali najmenej na desiatich prípadoch. Tvorili dobrý tím, navzájom si dôverovali a obaja vedeli, že Verna by sa dozvedela o každom Hugovom prehrešku, hoci zatiaľ nijaký nespáchal. Lacy pracovala s Hugom, ale klebetila a nakupovala s Vernou.

St. Augustine považujú za najstaršie mesto v Amerike, práve tam pristál moreplavec Juan Ponce de León a začal skúmať objavené územie. Mesto s bohatými dejinami a čulým turistickým ruchom je vskutku malebné vďaka historickým stavbám a starobylým dubom s hustým porastom tilandsií. Len čo prišli na predmestie, premávka sa spomalila a vyhliadkové autobusy zastavili. Napravo sa v diaľke nad mestom vypínala starobylá katedrála. Lacy si všetko pamätala veľmi dobre. Týždeň s bývalým priateľom bola katastrofa, ale na St. Augustine spomínala iba v dobrom.

Jedna z mnohých katastrof.

„A kto je tá záhadná osoba, s ktorou sa máme stretnúť?“ spýtal sa Hugo a opäť si pretrel oči, tentoraz zjavne odhodlaný nezaspať.

„Ešte neviem, vystupuje ako Randy.“

„Okej, pripomeň mi, prosím, prečo ideme na tajnú schôdzku s anonymným chlapom, ktorý sa údajne chystá podať sťažnosť na jedného z našich vážených sudcov.“

„To ti neviem vysvetliť. Ale rozprávala som sa s ním tri razy po telefóne a zdal sa dosť presvedčivý.“

„Super. Hovorila si niekedy so sťažovateľom, ktorý sa ti nezdal dosť presvedčivý?“

„Vydrž, dobre? Michael povedal, aby sme šli, a tak sme tu.“ Michael bol riaditeľ, ich šéf.

„Jasné. Tušíš, o aké neetické správanie ide?“

„Áno. Randy povedal, že ide o veľkú vec.“

„Pánabeka, to som ešte nepočul.“

Zabočili do King Street a zaradili sa do prúdu áut v centre. Bola polovica júla, na severnej Floride vrcholila sezóna, po chodníkoch sa zdanlivo bezcieľne prechádzali turisti v sandáloch a šortkách. Lacy zaparkovala v bočnej uličke a spolu s Hugom sa zamiešali medzi turistov. Našli kaviareň a zhruba pol hodiny zabili prezeraním lesklých brožúr o nehnuteľnostiach. Podľa inštrukcií vošli napoludnie do reštaurácie Luca’s Grill a sadli si k stolu pre troch. Objednali si ľadový čaj a čakali. Prešlo tridsať minút, no Randy sa neukázal, a tak si objednali sendviče. S hranolčekmi pre Huga, s ovocím pre Lacy. Jedli čo najpomalšie, pozorovali dvere a čakali.

Ako právnici si cenili svoj čas. Ako vyšetrovatelia sa však naučili byť trpezliví. Tie dve roly sa často navzájom bili.

O druhej popoludní sa vzdali a vrátili sa do auta pripomínajúceho saunu. Len čo Lacy zvrtla kľúčik v zapaľovaní, zazvonil jej mobil. Neznáme číslo. Rýchlo sa ohlásila: „Áno.“

Ozval sa mužský hlas. „Žiadal som vás, aby ste prišli sama.“ Bol to Randy.

„Na to ste mali právo. Dohodli sme sa, že sa stretneme napoludnie na obede.“

Po krátkej pauze prišla odpoveď. „Som na konci King Street v mestskom prístave, tri bloky od vás. Pošlite kamoša preč a môžeme sa porozprávať.“

„Pozrite, Randy, nie som policajtka a nepotrpím si na tajnosti. Stretnem sa s vami na kus reči, ale ak mi do minúty neprezradíte svoje pravé meno, odchádzam.“

„Sedí.“

Ukončila hovor a zamumlala: „Sedí.“

V prístave bolo rušno, zábavné lode aj zopár rybárskych člnov stále prichádzali a odchádzali. Z dlhého pontónu vystupovala skupina hlučných turistov. V reštaurácii na brehu bolo plno. Posádky charterových lodí čistili paluby a pripravovali sa na zajtrajší nápor pasažierov.

Lacy kráčala po centrálnom móle a hľadala muža, ktorého jakživ nevidela. O kus ďalej, pri benzínovom čerpadle, nenápadne zamával starnúci tulák a kývol hlavou. Lacy mu odkývala a zamierila k nemu. Mal asi šesťdesiat, spod panamského klobúka mu vytŕčalo priveľa sivých vlasov. Šortky, sandále, krikľavá kvetovaná košeľa, typická bronzová, vysušená tvár človeka, ktorý trávi príliš veľa času na slnku. Oči mal zakryté tmavými leteckými okuliarmi. S úsmevom k nej pristúpil a povedal: „Vy musíte byť Lacy Stoltzová.“

Podala mu ruku a odpovedala: „Áno, a vy?“

„Volám sa Ramsey Mix. Teší ma, že vás spoznávam.“

„Aj mňa teší. Mali sme sa stretnúť napoludnie.“

„Ospravedlňujem sa. Problémy s loďou.“ Ukázal hlavou na koniec móla, kde kotvil veľký motorový čln. Nebola to najväčšia loď v prístave, ale nemala k tomu ďaleko. „Môžeme sa porozprávať tam?“ spýtal sa.

„Na lodi?“

„Áno, budeme mať viac súkromia.“

Nastúpiť na loď s úplne neznámym človekom sa jej nezdalo rozumné, preto zaváhala. Skôr než odpovedala, Mix sa spýtal: „Kto je ten čierny chlap?“ Pozeral smerom ku King Street. Lacy sa obrátila a uvidela Huga, ako kráča za skupinou turistov blížiacich sa k prístavu.

„Môj kolega.“

„Čosi ako bodygard?“

„Nepotrebujem osobného strážcu, pán Mix. Nie sme ozbrojení, ale môj priateľ vás zhodí do vody, skôr ako narátate do päť.“

„Dúfajme, že to nebude potrebné. Prichádzam v mieri.“

„To rada počujem. Nastúpim na loď, ak zostane tam, kde je. Ak naštartujete motor, naša schôdzka sa skončí.“

„Dobre.“

Nasledovala ho po móle popri plachetniciach, čo vyzerali, že už mesiace nevyšli na more, až k jeho člnu s príznačným pomenovaním Konšpirátor. Vstúpil na palubu prvý a podal jej ruku. Pod plátennou strieškou stál drevený stolík so štyrmi skladacími stoličkami. Ukázal naň a povedal: „Vitajte na palube. Sadnite si.“

Lacy sa rýchlo rozhliadla okolo seba. Nesadla si. „Sme tu sami?“ spýtala sa.

„Nuž, nie celkom. Mám priateľku, rada ma sprevádza na plavbách. Volá sa Carlita. Chcete sa s ňou zoznámiť?“

„Iba ak je dôležitá pre váš príbeh.“

„Nie je.“ Mix pozrel na mólo, kde sa Hugo opieral o zábradlie. Hugo zamával, akoby chcel naznačiť: Nič mi neunikne. Mix mu odkýval a povedal: „Smiem vám položiť otázku?“

„Nech sa páči,“ odpovedala Lacy.

„Dá sa predpokladať, že všetko, čo sa vám chystám povedať, vzápätí preberiete s pánom Hatchom?“

„Sme kolegovia. Spolupracujeme na niektorých prípadoch, možno budeme aj na tomto. Odkiaľ poznáte jeho meno?“

„Náhodou vlastním počítač. Pozrel som si vašu webovú stránku. Mali by ste ju aktualizovať.“

„Viem. Rozpočtové škrty.“

„Jeho meno mi je povedomé.“

„Istý čas hral futbal na Floridskej štátnej.“

„To bude ono. Fandím tímu Gators.“

Lacy na to nemienila reagovať. Na juhu sa všetci upínali na vysokoškolské futbalové tímy s fanatizmom, ktorý jej išiel na nervy.

Mix pokračoval: „Takže mu poviete všetko?“

„Áno.“

„Zavolajte ho sem. Idem nachystať pitie.“

2

CARLITA PRINIESLA NÁPOJE NA DREVENEJ TÁCKE – diétnu kolu pre Lacy a Huga, fľašu piva pre Mixa. Bola to pekná Hispánka, najmenej o dvadsať rokov mladšia od Mixa, a zjavne sa potešila, že majú hostí, najmä ďalšiu ženu.

Lacy si čosi zapísala do poznámkového bloku a začala:

„Mám otázku. Telefón, čo ste použili pred štvrťhodinou, mal iné číslo ako ten, z ktorého ste mi volali minulý týždeň.“

„To bola otázka?“ odpovedal Mix.

„Takmer.“

„Okej. Často používam telefóny s predplatenou kartou. A často sa presúvam z miesta na miesto. Predpokladám, že vaše číslo patrí služobnému mobilu, mám pravdu?“

„Áno. Súkromné telefóny v práci nepoužívame, takže moje číslo sa tak skoro nezmení.“

„To mi uľahčí situáciu. Ja mením telefón každý mesiac, niekedy aj každý týždeň.“

Všetko, čo Mix povedal za prvých päť minút, iba otváralo dvere ďalším otázkam. Lacy sa ešte vždy hnevala, že neprišiel na dohovorený obed, a navyše na ňu neurobil najlepší dojem. „V poriadku, pán Mix,“ povedala, „od tejto chvíle budeme s Hugom mlčať. Vy začnete rozprávať. Povedzte nám svoj príbeh, ale ak v ňom budú priveľké medzery, ktoré nás prinútia loviť v tme, začneme sa nudiť a pôjdeme domov. V telefóne ste boli dosť presvedčivý, aby ste ma vylákali až sem. Tak spusťte.“

Mix pozrel na Huga a s úsmevom sa spýtal: „Vždy je taká priama?“

Hugo s vážnou tvárou prikývol. Položil ruky na stolík a čakal. Lacy odložila pero.

Mix sa posilnil hltom piva a začal: „Tridsať rokov som bol právnikom v Pensacole. Bola to malá firma – najviac štyria alebo piati právnici. Kedysi sa nám darilo, žili sme si dobre. Jedným z mojich prvých klientov bol developer, ozajstný žralok, investoval do domov, stavebných pozemkov, hotelov, menších nákupných centier, skrátka do všetkého, čo na Floride postavia zo dňa na deň. Nikdy som mu nedôveroval, ale zarábal toľko peňazí, že som nakoniec naletel. Zavše sa mi niečo ušlo a istý čas šlo všetko hladko. Začal som snívať, že zbohatnem, čo najmä na Floride môže viesť k vážnym problémom. Môj priateľ falšoval účtovníctvo, jeho dlhy rástli, o čom som nemal ani potuchy. Vysvitlo, že niektoré pôžičky boli falošné, vlastne všetko bolo falošné, až sa do toho nakoniec vložila FBI a na základe federálneho zákona o organizovanom zločine a korupcii obvinila polovicu Pensacoly vrátane mňa. Veľa ľudí sa popálilo – developeri, bankári, realitní makléri, právnici a iní frajeri. Asi ste o tom nepočuli, lebo vyšetrujete sudcov, nie právnikov. Tak či onak, zosypal som sa, zaspieval ako slávik, dohodol som sa na vine a treste, priznal som sa k jednému podvodu a strávil šestnásť mesiacov vo federálnom väzenskom tábore. Prišiel som o licenciu a získal veľa nepriateľov. Teraz sa snažím nevytŕčať. Požiadal som o obnovenie licencie a vyhoveli mi. V súčasnosti mám jedného klienta a o ňom sa s vami chcem rozprávať. Otázky?“ Z prázdnej stoličky zobral neoznačený spis a podal ho Lacy. „Tu je všetko o mne. Novinové články, moja dohoda o vine a treste a tak ďalej. Som nevinný ako ktorýkoľvek bývalý väzeň a hovorím iba pravdu.“

„Aká je vaša súčasná adresa?“ spýtal sa Hugo.

„V Myrtle Beach mám brata, používam jeho adresu, ak treba. Carlita má byt v Tampe, časť pošty mi chodí k nej. Ale v podstate bývam na lodi. Mám tu telefóny, fax, wi-fi, sprchovací kút, chladené pivo a peknú priateľku. Som šťastný človek. Plavíme sa spolu okolo Floridy, Florida Keys, na Bahamy. Celkom fajn dôchodok, vďaka strýčkovi Samovi.“

„Prečo máte klienta?“ chcela vedieť Lacy. Spis si nevšímala.

„Je to priateľ starého priateľa, pozná moju tienistú minulosť a predpokladá, že si nedám ujsť tučný honorár. Má pravdu. Môj priateľ ma vyhľadal a presvedčil, aby som ten prípad zobral. Nepýtajte sa ma na meno klienta, nepoznám ho. Môj priateľ nám robí prostredníka.“

„Neviete, ako sa volá váš klient?“ začudovala sa Lacy.

„Nie, a ani to nechcem vedieť.“

„Máme sa spýtať prečo, alebo to jednoducho akceptovať?“ spýtal sa Hugo.

„Medzera číslo jeden, pán Mix,“ upozornila Lacy. „A nás medzery nezaujímajú. Povedzte nám všetko, inak odídeme s prázdnymi rukami.“

„Upokojte sa, dobre?“ Mix sa napil piva. „Toto je dlhý príbeh, chvíľu potrvá, kým ho rozpoviem. Ide v ňom o kopu peňazí, o korupciu volajúcu do neba a o dosť nepríjemných chlapíkov, ktorí by bez váhania vpálili guľku medzi oči mne, vám, môjmu klientovi, skrátka komukoľvek, kto sa priveľa pýta.“

Odmlčal sa, aby Lacy a Hugo mali čas porozmýšľať o jeho slovách. Napokon sa ozvala Lacy: „Prečo ste do toho išli?“

„Pre peniaze. Môj klient plánuje podať oznámenie na základe floridského zákona o oznamovaní trestnej činnosti. Sníva o miliónoch. Ak všetko vyjde, dostanem z toho slušný podiel a už nikdy nebudem potrebovať klientov.“

„V tom prípade ide o štátneho úradníka,“ usúdila Lacy.

„Poznám zákony, slečna Stoltzová. Máte náročné zamestnanie, ja nie. Mám dosť času študovať paragrafy a prípady. Áno, môj klient je zamestnancom štátu Florida. Nie, jeho totožnosť nemožno odhaliť, aspoň zatiaľ. Možno raz, ak sa peniaze ocitnú na stole, hádam presvedčíme sudcu, aby spis vyhlásil za uzavretý. Ale môj klient je momentálne príliš vystrašený, aby podpísal formálnu sťažnosť na Radu pre sudcovskú etiku.“

„Bez podpísanej formálnej sťažnosti nemôžeme konať,“ poznamenala Lacy. „Zákon to hovorí celkom jasne.“

„Áno, viem. Podpíšem ju sám.“

„Pod prísahou?“ spýtal sa Hugo.

„Presne podľa pravidiel. Verím, že môj klient hovorí pravdu, a som ochotný podpísať sťažnosť.“

„Nemáte strach?“

„Dlho som žil v strachu. Tuším som si postupne zvykol, aj keď sa situácia môže zhoršiť.“ Mix zalistoval v inom spise, vybral z neho pár papierov a položil ich na stôl. Potom pokračoval: „Pred šiestimi mesiacmi som si dal na súde v Myrtle Beach zmeniť meno. Odteraz sa volám Greg Myers a pod tým menom podám sťažnosť.“

Lacy si prečítala súdny príkaz z Južnej Karolíny a prvý raz zapochybovala o múdrosti rozhodnutia vycestovať do St. Augustine. Štátny zamestnanec, čo sa bojí vystúpiť. Polepšený právnik, ktorý šiel na súd do iného štátu, aby si zmenil meno. Bývalý väzeň bez skutočnej adresy.

Aj Hugo si prečítal súdny príkaz a prvý raz po rokoch oľutoval, že pri sebe nemá zbraň. „Dá sa povedať, že v súčasnosti sa skrývate?“

„Povedzme, že som len opatrný, pán Hatch. Som skúsený lodný kapitán, poznám vodu, moria, prúdy, ostrovčeky a súostrovia, odľahlé pláže a skrýše lepšie ako ktokoľvek, kto ma hľadá, ak taká osoba skutočne existuje.“

Lacy poznamenala: „Znie to, ako keby ste sa naozaj skrývali.“

Myers prikývol, akoby súhlasil. Všetci traja sa napili. Konečne začal fúkať vietor a vlhkosť trochu poľavila. Lacy prelistovala tenký spis a povedala: „Mám otázku. Súviseli vaše problémy so zákonom s prípadom porušenia sudcovskej etiky, o ktorom chcete hovoriť?“

Po chvíľke rozmýšľania odpovedal: „Nie.“

„Vráťme sa k tomu záhadnému klientovi,“ ozval sa Hugo. „Ste s ním v priamom kontakte?“

„Vôbec nie. Odmieta e-maily, poštu, faxy aj akýkoľvek vystopovateľný telefón. Rozpráva sa iba s prostredníkom, ten ma buď osobne navštívi, alebo mi zavolá z jednorazového telefónu. Je to dosť nešikovné a náročné na čas, ale bezpečné. Nijaké stopy, nijaké záznamy.“

„A keby ste ho potrebovali práve teraz, ako by ste sa s ním spojili?“

„To sa ešte nestalo. Asi by som zavolal prostredníkovi a počkal hodinku, dve.“

„Kde býva váš klient?“

„Neviem presne. Niekde na severozápadnom výbežku Floridy.“

Lacy sa zhlboka nadýchla a pozrela na Huga. „Fajn, o čo teda ide?“

Myers hľadel do diaľky kamsi za vodu, za lode. Práve otvárali spúšťací most, zdalo sa, že od neho nevie odtrhnúť zrak. Nakoniec odpovedal: „Ten príbeh má veľa kapitol, niektoré sa práve píšu. Účelom našej schôdzky je prezradiť dosť, aby som vzbudil vašu zvedavosť, ale zároveň vás vystrašiť, aby ste cúvli, ak budete chcieť. Otázka totiž znie: Pustíte sa do toho?“

„Ide o porušenie sudcovskej etiky?“ spýtala sa Lacy.

„To je veľmi slabý výraz. Pokiaľ viem, ide o korupciu takého rozsahu, akú táto krajina ešte nezažila. Viete, slečna Stoltzová a pán Hatch, tých šestnásť mesiacov vo väzení som nepremárnil. Dali mi na starosť právnickú knižnicu, a tak som stále ležal v knihách. Preštudoval som každý prípad sudcovskej korupcie, čo sa kedy vyskytol vo všetkých amerických štátoch. Mám rešerše, spisy, poznámky, všetko. Keby ste potrebovali, pokojne sa na mňa obráťte. V príbehu, ktorý vám môžem porozprávať, je viac špinavých peňazí ako vo všetkých prípadoch z minulosti. Ide v ňom aj o úplatkárstvo, vydieranie, zastrašovanie, zmanipulované súdne procesy, najmenej dve vraždy a jedno nespravodlivé odsúdenie. Zhruba hodinu cesty odtiaľto hnije v cele smrti nevinný muž. A človek zodpovedný za ten zločin sa teraz pravdepodobne vyvaľuje na svojej lodi, oveľa luxusnejšej ako moja.“

Odmlčal sa, napil sa z fľaše a vrhol na nich samoľúby pohľad. Zjavne bol spokojný, že mu venujú pozornosť.

„Otázka teda znie: Chcete do toho ísť? Môže to byť nebezpečné.“

„Prečo ste zavolali nám?“ spýtal sa Hugo. „Prečo ste sa neobrátili na FBI?“

„Mal som do činenia s FBI, pán Hatch, a nedopadlo to dobre. Nedôverujem im ani nikomu inému s odznakom, najmä v tomto štáte.“

„Opakujem, pán Myers,“ ozvala sa Lacy, „nie sme ozbrojení. Nie sme kriminálni vyšetrovatelia. Zdá sa, že potrebujete viaceré orgány federálnej vlády.“

„Ale máte právomoc vydať súdny príkaz,“ pripomenul Myers. „Máte na to právo podľa zákona. Môžete požiadať hociktorého sudcu v tomto štáte, aby vám predložil všetky záznamy, ktoré drží vo svojej kancelárii. Máte nezanedbateľnú moc, slečna Stoltzová. A v mnohých ohľadoch naozaj vyšetrujete trestnú činnosť.“

„Isteže,“ prikývol Hugo, „ale nie sme vybavení na prácu s gangstrami. Ak je váš príbeh pravdivý, zdá sa, že tí zlí sú veľmi dobre organizovaní.“

„Počuli ste niekedy o Sumčej mafii?“ spýtal sa Myers, keď sa znova napil z fľaše.

„Nie,“ odpovedal Hugo. Lacy pokrútila hlavou.

„Nuž, to je ďalší dlhý príbeh. Áno, pán Hatch, ide o dobre organizovaný gang. Majú na svedomí veľa zločinov, ale nič pre vás, lebo sa netýkajú sudcov. Existuje však jeden podnik, kvôli ktorému si kúpili sudcu. A to by vás malo zaujímať.“

Konšpirátor sa pohojdával na vlnách za starým člnom lovcov kreviet, všetci traja mlčali. „Čo ak odmietneme?“ spýtala sa Lacy. „Čo sa stane s vaším príbehom?“

„Ak podám formálnu sťažnosť, nie ste povinní vec prešetriť?“

„Teoreticky áno. Bezpochyby viete, že máme štyridsaťpäť dní na preskúmanie, aby sme zistili, či je sťažnosť opodstatnená. Potom informujeme príslušného sudcu a pokazíme mu deň. Ale môžeme aj celú záležitosť ignorovať.“

Hugo so širokým úsmevom dodal: „Presne tak. Sme byrokrati. Majstri v uhýbaní a naťahovaní prípadov.“

„Pred týmto neuhnete,“ vyhlásil Myers. „Je príliš veľký.“

„Ak je naozaj taký veľký, prečo ho doteraz nikto neobjavil?“ spýtala sa Lacy.

„Lebo stále pokračuje. Lebo nebol vhodný čas. Dôvodov je veľa, slečna Stoltzová, no najdôležitejší je fakt, že doteraz nikto, kto vie o prípade, nebol ochotný vyjsť s ním na verejnosť. Ja som ochotný. Preto sa pýtam: Chce Rada pre sudcovskú etiku vyšetriť prípad najskorumpovanejšieho sudcu v dejinách amerického súdnictva?“

„Takže je to jeden z nás?“

„Správne.“

„Kedy nám poskytnete jeho meno?“ zaujímal sa Hugo.

„Predpokladáte, že ide o muža.“

„Nepredpokladáme nič.“

„To je dobrý začiatok.“

Vlažný vietor napokon ustal a ani krútiaci sa ventilátor nad ich hlavami nezmierňoval dusno. Myers si zrejme posledný všimol, že sa mu prepotené tričko lepí na telo, a ako hostiteľ konečne vyrukoval s návrhom: „Poďme do reštaurácie, dáme si niečo na pitie. Majú tam bar s klimatizáciou.“ Prehodil si cez plece koženú obnosenú kuriérsku tašku olivovej farby, vyzerala, akoby mu prirástla k telu. Lacy rozmýšľala, čo v nej asi má. Pištoľ? Peniaze, falošný pas? Alebo ďalší spis?

Keď kráčali po móle, spýtala sa: „Chodievate sem často?“

„Prečo by som vám mal odpovedať?“ odsekol Myers a Lacy oľutovala, že si nezahryzla do jazyka. Uvedomila si, že má do činenia s neviditeľným mužom, ktorý žije, ako keby bol jednou nohou na popravisku, nie ako bezstarostný námorník, čo sa plaví od prístavu k prístavu. Hugo pokrútil hlavou. Lacy by sa najradšej nakopala do zadku.

Reštaurácia bola prázdna, sadli si k stolu vnútri, s výhľadom na mólo. Po hodine strávenej pod horúcim slnkom im bolo trochu chladno. Vyšetrovatelia si objednali ľadový čaj, pán Myers kávu. V podniku boli sami, nikto ich nemohol počuť.

„Čo ak nás prípad nenadchne?“ ozval sa Hugo.

„Použijem plán B, aj keď nechcem. Plán B totiž počíta s účasťou tlače, poznám pár reportérov, ale nie sú stopercentne spoľahliví. Jeden je v Mobile, druhý v Miami. Pravdupovediac, myslím, že sa zľaknú.“

„A kde beriete istotu, že my sa nezľakneme, pán Myers?“ spýtala sa Lacy. „Ako sme povedali, nezaoberáme sa gangstrami. Máme dosť práce aj bez nich.“

„O tom nepochybujem. Nečestní sudcovia sú všade.“

„V skutočnosti ich nie je veľa. Iba zopár hnilých jabĺčok, ale vždy sa nájde dosť nespokojencov, čo nás zamestnávajú. Dostávame veľa sťažností, zväčša neopodstatnených.“

„Isteže.“ Myers si pomaly zložil letecké okuliare a položil ich na stôl. Mal opuchnuté sčervenené oči pijana, obkolesené svetlými kruhmi, vyzeral ako medvedík čistotný naopak. Zjavne si okuliare neskladal často. Rozhliadol sa ešte raz, akoby sa chcel ubezpečiť, že v reštaurácii nie je nikto z jeho prenasledovateľov, a očividne sa upokojil.

„Tá Sumčia mafia,“ ozval sa Hugo.

Myers s úsmevom zavrčal, akoby sa nevedel dočkať, kedy bude môcť začať. „Zaujíma vás ten príbeh?“

„Vy ste ho spomenuli prvý.“

„Áno.“ Čašníčka im priniesla nápoje a vzdialila sa. Myers si odpil z kávy a spustil: „Začalo sa to zhruba pred päťdesiatimi rokmi. V rôznych častiach Arkansasu, Mississippi a Louisiany, všade, kde sa dal podplatiť šerif, vyčíňal gang zlých chlapcov. Pašovanie alkoholu, prostitúcia, hazardné hry, trochu staromódne hriechy, ale aj veľa násilia a o mŕtvoly tiež nebola núdza. Zvyčajne si našli okres, kde neplatil zákaz predaja alkoholu, blízko baptistického „suchého“, najradšej na hraniciach, a začali podnikať. Miestnym to zakrátko začalo ísť na nervy, zvolili si nového šerifa a gauneri odtiahli z mesta. Časom sa usadili na mississippskom pobreží okolo Biloxi a Gulfportu. Koho z nich nezastrelili, toho odsúdili a poslali za mreže. Začiatkom osemdesiatych rokov boli takmer všetci pôvodní členovia gangu zneškodnení, zostalo iba niekoľko príslušníkov mladšej generácie. Keď v Biloxi zlegalizovali hazard, bol to veľký úder pre ich biznis. Presunuli sa na Floridu, objavili čaro fingovaného predaja pozemkov, o ziskoch z predaja kokaínu nehovoriac. Zarobili veľa peňazí, reorganizovali sa a premenili na zoskupenie prezývané Pobrežná mafia.“

Hugo pokrútil hlavou. „Vyrástol som na severnej Floride, študoval som tam právo, prežil som tam celý život a posledných desať rokov som vyšetroval korupciu sudcov, ale nikdy som nepočul o Pobrežnej mafii.“

„Nerobia si reklamu, ich mená sa nikdy neobjavujú v novinách. Pochybujem, že za posledných desať rokov zatkli niekoho z nich. Je to malá sieť, veľmi súdržná a disciplinovaná. Podľa mňa tvoria väčšinu členov pokrvní príbuzní. Pravdepodobne by sa do nej už dávno infiltrovali a všetkých poslali do basy, nebyť istého Omara. Nanič chlap, ale prefíkaný ako líška. V polovici osemdesiatych rokov Omar odviedol gang na južnú Floridu, vtedy to bol hotový raj na kšeftovanie s kokaínom. Mali zopár dobrých rokov, potom sa to zvrtlo, lebo sa nepohodli s Kolumbijčanmi. Omara postrelili. Jeho brata tiež, ibaže ten neprežil, jeho telo sa nikdy nenašlo. Ušli z Miami, ale nie z Floridy. Omar bol geniálny zločinec a asi pred dvadsiatimi rokmi sa zamiloval do kasín na indiánskom území.“

„Prečo ma to neprekvapuje?“ zamrmlala Lacy.

„Pochopili ste. Ako isto viete, v súčasnosti je na Floride deväť indiánskych kasín, sedem vlastnia Seminolovia, najpočetnejší kmeň, jeden z troch oficiálne uznaných federálnou vládou. Štyri miliardy dolárov, také sú ročné tržby v kasínach Seminolov. Pre Omara a jeho chlapcov neodolateľná príležitosť.“

„Takže váš príbeh sa týka organizovaného zločinu, indiánskych majiteľov kasín a skorumpovaného sudcu,“ povedala Lacy.

„Myslím, že ste to vystihli.“

„Indiánske záležitosti patria do jurisdikcie FBI,“ namietol Hugo.

„Áno, ale FBI neprejavuje veľkú horlivosť pri prenasledovaní Indiánov za akúkoľvek nekalú činnosť. Okrem toho, pán Hatch, teraz ma počúvajte, aj keď sa budem opakovať – s FBI nechcem nič mať. Oni nemajú k dispozícii fakty, ja áno.“

„Kedy nám porozprávate celý príbeh?“ spýtala sa Lacy.

„Len čo dostanem zelenú od vášho šéfa pána Geismara. Pohovorte si s ním, povedzte mu, čo ste sa odo mňa dozvedeli, ubezpečte sa, že chápe všetky riziká, a keď mi do telefónu povie, že Rada zoberie moju sťažnosť vážne a dôkladne ju vyšetrí, doplním, čo sa bude dať.“

Hugo klopkal hánkami na stôl a myslel na svoju rodinu. Lacy sledovala čln lovcov kreviet, ktorý pomaly prechádzal cez prístav, a rozmýšľala, ako asi zareaguje Geismar. Myers pozeral na oboch a takmer ich ľutoval.

Table of Contents

1

2