Translation © Gustav Janouch, 1957

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého autorizovaného vydání

a z holandského originálu TAGEBUCH DER ANNE FRANK

přeložil Gustav Janouch

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

V nakladatelství Alpress vydání první

ISBN 978-80-7543-566-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-567-5 (mobi)

Obsah

PŘEDMLUVA 6

DENÍK 10

DOSLOV 283

PŘEDMLUVA

V roce 1947, za dva roky po porážce Hitlerova nacismu, vyšla v Amsterodamu nevelká kniha s podivným titulem „Het Achterhuis“ (Zadní dům), která se zakrátko stala senzací západoevropských a amerických literárních i jiných časopisů. „Deníkem Anny Frankové“, jak se začalo knize všeobecně říkat podle jejího podtitulu, se zabývali psychologové, literární kritikové, sociologové, pedagogové i známí politikové nejen v Nizozemsku, nýbrž také v Anglii, ve Francii, ve Španělsku, v Norsku, ve Švédsku, v USA, Brazílii, Izraeli i v Japonsku, kde všude deník vyšel.

O knize se psalo nejrůznějším způsobem. Pro některé kritiky byl „Zadní dům“ společensky úzkou, svou bezprostřední intenzitou však velmi závažnou ilustrací nacistického pronásledování Židů za druhé světové války. Jiná skupina publicistů – většinou psychologové a pedagogové – se zabývala problémem dramaticky se rozvíjející puberty mladé čtrnáctileté dívky, vyrůstající v „dobrovolné“ vazbě ve starém nizozemském obchodním domě. O knize se psalo jako o velmi zajímavém kulturně-historickém dokumentu, ale i jako o umělém, velmi rafinovaně napsaném beletristickém díle. Ozvaly se dokonce hlasy, které tvrdily, že není vůbec možné, aby takovou knihu napsalo čtrnáctileté nebo patnáctileté děvčátko. Deník Anny Frankové byl prohlašován za práci zručného literáta, jemuž se anonymitou a předstíranou dokumentárností podařilo dodat velké přesvědčivosti literárnímu dílu, které stvořil. „Deník moderní dospívající dívky“, jak knihu nazývali američtí psychologové, byl některými kritiky označen přímo za literární padělek, avšak tento názor byl ihned vzápětí vyvrácen svědky, neboť Kraler, Koophuis, Elli Vossenová, manželé Henk a Miep van Santenovi, jakož i otec Anny Frankové, pan Otto Frank, který se po válce odstěhoval do Švýcarska, všechny tyto rázovité a jasně viděné osoby, o nichž mladá dívka ve svém deníku psala, dosud žijí.

V Deníku Anny Frankové není žádné jméno a žádná situace fiktivní. Deník Anny Frankové není efektní, chytře na trh hozené literární zboží, nýbrž skutečně krví a slzami zbrocený lidský dokument, který nám prostě a upřímně odhaluje celou tu materiální a hlavně duševní vnitřní bídu takzvaných slušných nepolitických lidí, kteří nechápou souvislost historického dění, v němž žijí. Osm lidí, pět dospělých a tři děti, kteří se za okupace skryli v zadním traktu starého obchodního domu v Amsterodamu, se neptá po společenských a politických příčinách svého osudu. Osm ubohých lidí, kteří se děsí každého nezvyklého šramotu a vrznutí dveří v domě, nechápe, že právě v politice se určují formy a možnosti takzvaného soukromého osobního života. Lidé zadního traktu nevidí, jak osobní život a politické dění vzájemně do sebe zapadají; chybí jim smysl pro společnost, pro historii. Proto nemají perspektivu. Ačkoliv je hitlerovský nacismus vyvrátil ze živné půdy jejich maloměšťácké existence, vidí svět a dění kolem sebe stále ještě kalnými brýlemi úzkých osobních přání a zájmů. Paní van Daanová lpí na svých příborech a nechce prodat svůj kožich; zubní lékař Dussel chce mít stůl sám pro sebe; na každé stránce Annina deníku narážíme na lidskou malichernost, která se uprostřed bouře převratného historického dění křečovitě drží svých přežilých zvyků a starých omylů a iluzí. Lidé, skrytí za otáčecími dveřmi starého domu na Prinsengrachtu, žijí nejen v trapné fyzické, nýbrž i v hluboké duševní odloučenosti od světa a lidí. Každý z nich je sám se svým strachem, se svým neklidem a se svou hrůzou. Proto mezi nimi dochází k trapným hádkám a třenicím. Lidé v zadním domě nežijí společně, nýbrž jen vedle sebe. Je to atomizovaná společnost, mezi jejímiž jednotlivými články zejí propasti hlubokého lidského nepochopení. To je vidět na tom, jak se jedna rodina dívá pohrdavě na druhou, jak muž nechápe ženu, jak se rodiče odcizují dítěti.

„Nikdo mi nerozumí! Nikdo mě nevidí!“ stěžuje si čtrnáctiletá Anne častokrát fiktivní osobě svého deníku, přítelkyni Kitty, kterou si vymyslela, nebo lépe řečeno musela vymyslet jako důvěrnici, neboť se nemohla dostat ke skutečným živým lidem, kteří by ji chápali a pomáhali jí v jejím vývoji.

Lidé zadního domu již dávno ztratili vnitřní spájení se skutečností, a proto vlastně již dávno přestali tvořivě žít. Lidé zadního domu, jak je poznáváme na stránkách Annina deníku, existují jenom pasivně: čekají na policii, na smrt nebo na zázrak – na invazi. Přitom jim jejich vlastní život uniká mezi prsty. Anne Franková to cítí a vidí, a proto se stahuje sama do sebe, rozmlouvá se svým deníkem, třídí a hodnotí dojmy, přemýšlí, bojuje o cestu k lidem a tím o cestu k vlastnímu já. Uprostřed úpadku a chátrání zadního domu usiluje Anne Franková o novou, konstruktivní perspektivu, kterou nalézá v jakémsi novém, zlidštělém a nekonvenčním náboženství, jež „není strach před Bohem, nýbrž smysl pro vlastní čest a vlastní svědomí“.

Mladé děvče Anne Franková dospívá k přesvědčení, že všichni lidé mají odpovědnost za každého člověka a každý člověk že má odpovědnost za život všech lidí. Píše: „Nevěřím, že vedoucí lidé sami, že jenom vládnoucí a kapitalisté zavinili válku. Ne, malí lidé mají jistě také vinu, jinak by se jí přece národy neúčastnily.“

Vědomí hluboké spoluodpovědnosti každého jednotlivého člověka za mír a život všech lidí na celé zemi, to je vrchol vývoje mladičké Anny Frankové, která přes všechnu bídu, přes všechno strádání a všechnu vnitřní opuštěnost lidí „zadního domu“ dospěla k názoru: „A přece věřím v dobro, které je v člověku!“

Toto vyznání Anny Frankové není jen jejím vyznáním. Je to vyznání tvořivé víry všech mírumilovných lidí naší doby, které spojuje národy a kontinenty. Ve jménu této víry v člověka se musí všichni lidé pevně semknout, odhodit všechnu liknavost a malichernost a nepřipustit, aby se znovu zvedla barbarská síla rasistického nacismu, která by chtěla celý svět proměnit opět v jakýsi ztuchlý „zadní dům“, plný strachu a bídy.

Pro víru v dobro, které je v každém člověku, musíme pevně a neochvějně a přes všechny překážky hájit mír, za nějž jsme odpovědni každý zvlášť a všichni dohromady.

Gustav Janouch

DENÍK

12. června 1942

Doufám, že ti mohu svěřit všechno, jak jsem až dosud nikdy nemohla, a doufám, že mi budeš velkou oporou.

Neděle 14. června 1942

Probudila jsem se v pátek už v šest hodin. Bylo to pochopitelné, protože jsem měla narozeniny. Nesměla jsem tak brzo vstávat a musela jsem ovládnout svou zvědavost ještě do tři čtvrtě na sedm. Ale pak jsem to už déle nevydržela. Běžela jsem do jídelny, kde mě Černoušek, náš malý kocour, uvítal prudkým laskáním. Po sedmé hodině jsem šla k rodičům a s nimi potom do obývacího pokoje, abych si vybalila dárky a podívala se na ně. Tebe, můj deníku, jsem spatřila nejdříve, a to byl jistě nejkrásnější dárek. Dostala jsem pak ještě kytici růží, kaktus a několik pivoněk. To byly první květinové pozdravy, ale později jich ještě přibylo. Od otce a matky jsem dostala velmi mnoho dárků a moji přátelé mě také velmi hýčkali. Dostala jsem mimo jiné knihu „Camera obscura“, společenskou hru, mnoho pamlsků, skládanku, „Holandské pověsti a legendy“ od Josepha Cohena a ještě jednu rozkošnou knihu, „Daisynu prázdninovou cestu do hor“, a peníze. Za ně jsem si pak koupila řecké a římské hrdinské báje. Prima!

Pak pro mě přišla Líza a šly jsme do školy. Nejdříve jsem obdarovala učitele a spolužáky bonbony a pak jsme se dali do práce.

Teď ale končím! Jsem ráda, že tě mám!

Pondělí 15. června 1942

V sobotu odpoledne jsem měla společnost na oslavu narozenin. Promítali jsme film „Strážce majáku“ (s Rin Tin Tinem), který se mým přítelkyním moc líbil. Dělali jsme hodně hloupostí a byli jsme strašně veselí. Bylo u nás mnoho chlapců a dívek. Matka chce pořád vědět, za koho se jednou později provdám. Myslím, že by se pěkně divila, kdyby věděla, že je to Petr Wessel, protože se tvářím vždycky tak nevinně, když s tím začne. Léta jsem chodila s Lízou Goosensovou a Sanne Houtmanovou, dosud to byly mé nejlepší přítelkyně. Mezitím jsem na židovském lyceu poznala Jopii van der Waalovou. Hodně se kamarádíme a teď je ona mou nejlepší přítelkyní. Líza se hodně přátelí s jinou dívkou a Sanne je na jiné škole a má tam taky přítelkyně.

Sobota 20. června 1942

Několik dnů jsem nic nepsala, protože jsem chtěla nejdříve vážně přemýšlet o účelu a smyslu deníku. Je to zvláštní pocit, že si teď budu psát deník. Nejen proto, že jsem doposud nikdy „nepsala“. Předpokládám, že později ani já, ani nikdo jiný nebude mít zájem o srdeční výlevy třináctileté školačky. Ale na tom vlastně ani nezáleží. Mám chuť psát a hlavně chci ulehčit svému srdci.

Papír je trpělivější než lidé. To jsem si často myslela, když jsem si ve svých melancholických dnech podepřela rukama hlavu a nevěděla jsem, co si mám se sebou počít. Hned jsem chtěla zůstat doma, hned jsem zase chtěla jít ven. Obyčejně jsem zůstala sedět na stejném místě a hloubala jsem dál. Ano, papír je trpělivý! Nehodlám někdy někomu ukázat tenhle vázaný sešit s honosným názvem „Deník“, ledaže by to byl skutečný přítel nebo skutečná přítelkyně, ostatní by to asi tolik nezajímalo. A teď jsem dospěla k tomu bodu, kolem kterého se točí celá myšlenka deníku: Nemám žádnou přítelkyni! Chci to vysvětlit lépe, protože nikdo nechápe, že třináctiletá dívka se cítí tak osamělá. Je to podivné. Mám milé, hodné rodiče, mám šestnáctiletou sestru Margot a jistě třicet známých, nebo jak se říká přátel, spočítám-li je všechny. Mám kupu zbožňovatelů, kteří udělají všechno, co mi na očích vidí. Během vyučování tak dlouho nastavují kapesní zrcátka, dokud nezachytí můj úsměv. Mám příbuzné, rozkošné tety a strýce, krásný domov, vlastně mi nic nechybí kromě přítelkyně! Nemůžu se žádným ze svých známých dělat nic jiného než hlouposti a dá se s nimi hovořit jen o všedních věcech. Nemám možnost se vypovídat a pak jsem jako sešněrovaná. Snad si můžu za nedostatek důvěry sama, ale je tomu už tak a je to velká škoda, že to nedokážu překonat.

Proto tenhle deník. Abych myšlenku o dávno vytoužené přítelkyni ve své fantazii ještě vystupňovala, nechci jako ostatní do svého deníku zapisovat jenom skutečnosti, ale chci, aby tenhle deník sám byl mou přítelkyní a tahle přítelkyně se jmenuje Kitty!

Nikdo by mým rozhovorům s Kitty nerozuměl jenom tak zničehonic, a proto chci vyprávět historii svého života, i když to dělám také nerada.

Když se moji rodiče brali, mému otci bylo šestatřicet, matce pětadvacet let. Moje sestra se narodila v roce 1926 ve Frankfurtu nad Mohanem a 12. června 1929 jsem na svět přišla já. Jako Židé jsme v roce 1933 emigrovali do Nizozemska, tam se otec stal ředitelem akciové společnosti Travis. Tahle společnost spolupracuje s firmou Kolen & Co., jež sídlí v téže budově.

Náš život probíhal ve značné tísni a strachu, neboť příbuzní, kteří zůstali v Německu, nebyli ušetřeni pronásledování hitlerovskými zákony. Po pogromu v roce 1938 uprchli oba matčini bratři do Ameriky. Naše babička přijela za námi. Tenkrát jí bylo třiasedmdesát let. Po roce 1940 to šlo s dobrými časy z kopce. Nejdříve válka, potom kapitulace, nakonec příchod Němců. A pak začala bída. Jeden nacistický zákon následoval za druhým, a zejména pro Židy to začalo být velmi zlé. Museli nosit hvězdu, museli odevzdat jízdní kola, nesměli už jezdit tramvají, o autech škoda mluvit. Židé smějí nakupovat jenom mezi třetí a pátou hodinou odpoledne – a pouze v židovských obchodech. Večer po osmé hodině nesmějí na ulici a po této hodině se nesmějí zdržovat ani na zahradě nebo na balkoně. Židé nesmějí chodit do divadla, do kina ani navštěvovat jiné zábavní podniky. Nesmějí už také na koupaliště, hrát tenis a hokej, vůbec nesmějí pěstovat žádný sport. Židé už nesmějí chodit na návštěvu ke křesťanům. Židovské děti musí chodit do židovských škol. A tak se pomalu hromadí různá nařízení. Jopie vždy říká: „Už se neodvažuji něco dělat, protože mám neustále strach, že to je zakázané.“

Bábinka zemřela v lednu tohoto roku. Nikdo neví, jak jsem na ní lpěla a jak mi chybí. V roce 1934 jsem začala chodit do školky, která se nacházela v budově školy Montessori. Později jsem v této škole zůstala. V posledním roce jsem měla ředitelku, paní K., jako třídní učitelku. Na konci roku jsme se spolu dojatě rozloučily a obě jsme plakaly. Margot a já jsme potom od roku 1941 šly do židovské školy (lycea), ona do čtvrté a já do první třídy.

Nám čtyřem se nadále daří dobře, tím jsem dospěla k přítomnosti a k dnešnímu datu.

Sobota 20. června 1942

Milá Kitty,

chci hned začít. Je tu takový klid. Otec a matka jsou pryč a Margot je u nějaké přítelkyně na ping-pongu. V poslední době si ho také velmi ráda zahraju. Jelikož my hráči ping-pongu zvláště v létě hrozně rádi jíme zmrzlinu, končí hra nejčastěji výletem do nějaké cukrárny, která je přístupná Židům, třeba do „Delphi“ nebo do „Oasy“. Neděláme si starosti, kolik máme v peněžence. Obyčejně bývá v cukrárně tak plno, že mezi tolika lidmi vždycky najdeme nějaké pány z okruhu našich známých nebo nějakého ctitele. Tolik zmrzliny, kolik nám nabízejí, bychom nedokázali spořádat ani za týden.

Domnívám se, že jsi udivená, že přes své mládí mluvím už o ctitelích. Bohužel na naší škole se tomu nedá vyhnout. Jakmile se jeden z kluků zeptá, jestli se mnou může jet na kole domů, vím jistě, že se do mě okamžitě zamiluje a že ze mě ani na chvíli nespustí oči. Za nějaký čas se to zase urovná, protože ty jeho zamilované pohledy vůbec nevidím a vesele si na svém kole jedu dál. Když mne to někdy přestane bavit, trochu zatřesu kolem, spadne mi taška a mladík musí ze slušnosti seskočit z kola. Mezitím, než dostanu brašnu nazpět, se opět uklidní. To jsou ti nejnevinnější, ale jsou takoví, kteří posílají rukama polibky, a jsou ještě dotěrnější. Ale u mě jsou na falešné adrese. Sestoupím z kola a prohlásím, že nestojím o jejich společnost, nebo jsem jakoby uražená a posílám je domů. Tak teď jsou – Kitty! – položeny základy našeho přátelství. Na shledanou zítra!

Anne

Neděle 21. června 1942

Milá Kitty,

naše celá třída se klepe: konference je přede dveřmi. Půl třídy se sází, kdo postoupí a kdo zůstane sedět. Miep de Jongová a já se můžeme potrhat smíchy z našich dvou sousedů, kteří už prosázeli celé své kapesné. „Postoupíš, zůstaneš sedět, ano, ne…“ Tak to jde od časného rána do pozdního večera. Miepiny prosebné pohledy, žádající o klid, ani mé energické výchovné zákroky nedokážou ty dva přivést k rozumu. Kdyby bylo po mém, musela by propadnout polovina třídy, takoví to jsou lenoši. Učitelé jsou nejnáladovější lidé, co existují, možná že jsou náladoví právě v dobrém smyslu.

Vycházím dost dobře se všemi učiteli a učitelkami. Máme jich celkem devět, sedm mužů a dvě ženy. Starý učitel matematiky, pan Kepler, se na mě jistou dobu dost zlobil, protože jsem při vyučování brebentila. Neustále mne napomínal, až mi napařil trest. Měla jsem napsat sloh na téma „Tlachalka“. Hm, tak tedy tlachalka! Co se o tom dá psát? Nedělala jsem si s tím starosti. Strčila jsem sešit do tašky a zkusila držet pusu. Když jsem byla večer hotová se školními úkoly, vzpomněla jsem si na slohový úkol. Kousala jsem držadlo plnicího pera a přemýšlela, o čem budu psát. Něco rychle nadrápat, to dovede každý. Najít ale přesvědčivý důkaz, že se při vyučování musí žvatlat, to bylo umění. Přemýšlela jsem a přemýšlela a najednou mě to napadlo. Popsala jsem celé tři uložené stránky, a povedlo se mi to. Jako argument jsem uvedla, že povídavost je ženská vlastnost a že se vynasnažím, abych se ovládla, ale že moje matka je také tolik upovídaná jako já. A proti zděděným vlastnostem se bohužel nedá moc dělat.

Moje vysvětlení pana Keplera rozesmálo. Když jsem v příští hodině zase žvatlala, následoval druhý slohový úkol: „Nepolepšitelná tlachalka“. Také ten jsem odevzdala a dvě hodiny jsem se pak chovala vzorně. Třetí hodinu toho měl pan Kepler zase dost: „Anne, jako trest za žvatlání při vyučování dostáváš úkol: Jako malá husička žvatlá slečna Drbnička.“ Třída bouřila smíchem. Smála jsem se také, ačkoliv se zdálo, že moje vynalézavost v oboru slohů o žvanivosti je vyčerpána. Musela jsem přijít na něco nového, něco originálního. Moje přítelkyně Sanne, schopná básnířka, mi poradila, abych to napsala ve verších, a pomohla mi s tím. Byla jsem nadšená. Kepler si ze mě chtěl vystřelit, ale já mu to teď svou básní trojnásobně oplatím.

Napsaly jsme spolu báseň a byl to úspěch. Pojednávala o kachní mamince, otci labuťákovi a třech malých kachňátkách, které otec pro jejich přílišné káchání uštípal k smrti. Kepler bohudíky rozuměl legraci a báseň i s vysvětlivkami přečetl nejen v naší, ale i v jiných třídách. Od té doby smím při vyučování tlachat, aniž dostanu trest. Kepler o tom už jenom vtipkuje.

Anne

Středa 24. června 1942

Milá Kitty,

je strašné vedro. Každý se potí a funí, navíc musím v tom horku všude chodit pěšky. Teď teprve dokážu ocenit, jak příjemná je tramvaj, zvláště její otevřené vozy. Ale to je požitek, který pro nás Židy už neexistuje. Pro nás jsou „bratři Nohové“ taky dost dobří. Včera v poledne jsem musela k zubnímu lékaři do ulice Jana Luykena. Od naší školy u městských sadů je to dlouhá cesta. Taky jsem odpoledne při vyučování skoro usnula. Ještě že se najdou slušní lidé a sami nám nabídnou něco k pití. Sestra u zubaře pro nás má pochopení.

Jenom jediný dopravní prostředek máme ještě povolený: přívoz. Na nábřeží Josepha Israela je převozník a hned nás v malém člunu převezl na druhý břeh. Holanďané za to jistě nemohou, že se nám Židům vede tak zle. Kdybych jen nemusela do školy! O velikonočních prázdninách mi někdo ukradl kolo, naštěstí to matčino otec schoval u známých. Na obzoru se už objevují prázdniny. Ještě týden a mám to za sebou.

Včera odpoledne jsem zažila něco milého. Někdo na mne zavolal, když jsem šla kolem místa, kde jsem si schovávala kolo. Otočila jsem se a za mnou stál sympatický kluk, s nímž jsem se předešlého večera sešla u Evy, mojí přítelkyně ze školy. Byl trochu ostýchavý. Představil se mi jako Harry Goldberg. Trochu jsem se divila, dost dobře jsem nevěděla, co vlastně chce. To se brzy ukázalo. Chtěl mě doprovodit ke škole. „Když tam taky jdeš, tak dobře,“ odpověděla jsem a dál jsme šli spolu. Harrymu je už šestnáct a umí pěkně vyprávět o různých věcech. Dnes ráno na mě zase čekal a tak to asi prozatím zůstane.

Anne

Table of Contents

PŘEDMLUVA

DENÍK