UPŘÍMNÁ ZPOVĚĎ

Tato kniha popisuje období přibližně čtyř let, během nichž můj život připomínal ze všeho nejvíc houpačku. Musel jsem přislíbit anonymitu mnoha lidem, zejména mužům, kteří rozvrátili životy svým rodinám, a ženám, jejichž životy jsem rozvrátil já. Aby to celé bylo možné vtěsnat do přijatelného rozsahu, abych omezil spletitost, dopracoval se k pravdě ve vztazích a zachoval anonymitu, přesunul jsem, odstranil, sloučil či zestručnil události, osoby, místa i situace a změnil některé identifikační detaily včetně jmen. Pokud si při čtení této knihy myslíte, že jste se poznali, tak se znovu zamyslete. Váš příběh se neliší od příběhu většiny ostatních v knize: byli jste nevěrní a provalilo se to.

THE truth

Copyright ©2015 by Stately Plump Buck Mulligan.

All rights reserved. Printed in the United States of America. No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsoever without written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles and reviews. For information address HarperCollins Publishers, 195 Broadway, New York, NY 10022.

HarperCollins books may be purchased for educational, business, or sales promotional use. For information please email the Special Markets Department at SPsales@harpercollins.com.

first edition

Cover and interior book design by Laurie Griffin

Photograph on p. 71 by Isis Aquarian

Illustrations by Bernard Chang, except for the really shitty ones, which are by the author

www.neilstrauss.com

Mým rodičům.

Rodičovská láska je údajně bezpodmínečná.

Doufejme, že to bude platit i poté, co si přečtete tuto knihu.

Ingrid,

pokud jsi to opravdu ty, tak dál už nečti.

Nepotřebuješ si náhodou zkontrolovat

e-maily nebo udělat něco jiného? Viděla jsi už to video s kočkou, která se chová jako člověk? Je to ohromně legrační, mohla by ses na to kouknout. Tato kniha stejně není kdovíjak dobrá. Napsal jsem několik mnohem lepších. Jdi si přečíst jednu z nich.

Myslím to vážně, nečti to dál. MÁŠ POSLEDNÍ MOŽNOST.

Každá rodina má nějakého kostlivce ve skříni.

Možná o tom vašem rodinném kostlivci víš. Třeba jsi tím kostlivcem právě ty. Nebo si myslíš, že tvá rodina je jiná, výjimečná, že patříš k těm šťastlivcům s dokonalými rodiči a žádnými temnými tajemstvími rodiny. V tom případě jsi zřejmě zatím neotevřel správné dveře do té skříně.

I já jsem po většinu svého života věřil, že patřím k normálním lidem. Pak jsem ale narazil na ty správné dveře.

Vedly do skříně v ložnici mého otce. Bílé, s mosaznou klikou vyleštěnou od otcovy velké ruky, podél vnější hrany se z ní odlupovala barva. Otevřel jsem je, protože jsem hledal porno.

Byl jsem dospívající panic, rodiče nebyli doma a já prahnul po ženském těle, k němuž jsem ve skutečném životě zoufale postrádal přístup. Mezi otcovými časopisy jsem už dřív našel Playboy a Penthouse, takže dalo rozum, že někde v hlubších zákoutích jeho pokoje se skrývá lepší pornografie: filmová. Opravdové porno.

Na dně skříně, pod komínky modrých oblekových košil s monogramem na náprsní kapse, po mnoha letech praní už značně vybledlých, jsem objevil tři hnědé papírové tašky plné videokazet. Sedl jsem si na podlahu, každou pečlivě prozkoumal a vrátil na její místo.

Žádná z nich nebyla označená jako porno, já jsem ale věděl, že otec by to tak neoznačoval, už kvůli matce. Dal jsem stranou všechny nepopsané. Jelikož jsem nikdy nesměl mít televizi ve svém pokoji, odnesl jsem ty videokazety do obýváku, kde jsme měli malý televizor a videopřehrávač, staré dárky od starého strýce.

Měl jsem pocit, že každou chvíli vybuchnu nedočkavostí.

Vsunul jsem do přehrávače první kazetu a zklamaně koukal na jazzový koncert Dizzyho Gillespieho nahraný z televize. Stiskl jsem rychlé přetáčení vpřed a doufal, že to byla jen kamufláž vnadných žen. Po koncertě však následovala epizoda sitcomu Newhart a po ní Mistrovská divadelní díla. Velkolepě nemasturbační.

Další videokazeta obsahovala film Příběh z Filadelfie a jeden tenisový zápas.

Vsunul jsem do přehrávače třetí kazetu a sledoval, jak zajíždí dovnitř. Stiskl jsem tlačítko přehrávání, a jakmile jsem spatřil nahrávku, mé vzrušení okamžitě vyprchalo, polil mě studený pot a představa mého otce coby pokorného, pasivního obchodníka navždy vzala za své.

Viděl jsem něco, o čem jsem neměl tušení, že v tomto světě vůbec existuje.

A najednou, jako kdybych náhodou odhrnul divadelní oponu a spatřil zákulisí, jsem si uvědomil, že skutečný život naší rodiny se na hony liší od dojmu, který budí.

„Slib mi, že to nikomu neřekneš, ani otci, ani svému bratrovi,“ nařídila mi matka, když jsem se jí na to, co jsem objevil, zeptal.

„Slibuju,“ ujistil jsem ji.

A skutečně jsem nikdy nikomu neřekl, co jsem toho dne zjistil o tajném životě svého otce.

Dokud se z toho tajemství nestala kyselina rozleptávající mé vztahy. Dokud se nepropálila mým smyslem pro dobro a zlo a nezpůsobila, že jsem zůstal sám a opovrhovaný. Dokud mě nezahnala do odvykací léčebny, kde mi řekli, že pokud si chci zachovat vlastní příčetnost, svobodu a spokojenost, musím dávný slib porušit a prozradit obsah té videokazety.

A tak jsem se ocitl před rozhodnutím: jak daleko zajdu, abych chránil své rodiče? Je lepší zradit osoby zodpovědné za mou existenci, nebo zradit onu existenci samotnou?

Takové rozhodnutí musí někdy v životě udělat každý.

Většina z nás se rozhodne špatně.