.

Nakladatelství JOTA je partnerem Webu cestovatelů,

Text and photos © Viliam Poltikovič, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-056-6

ISBN mobi 978-80-7565-057-3

ÚVODEM

Proč tu jsme? Odkud jsme přišli a kam jdeme? Od počátku své existence se lidé snaží dopátrat smyslu svého bytí, celého stvoření, chtějí pochopit a poznat všeobjímající tajemné absolutno. Mezi nejstarší způsoby poznávání patří soustředěná introspekce, hluboká meditace přecházející v kontemplaci, trans, změněný rozšířený stav vědomí často spojený s odevzdáním ega a pochopením jednoty všeho. Těmito cestami se ubírají svatí muži a svaté ženy – tedy ti, co žijí takzvaně svatým životem, ať už jdou cestou náboženství nebo mimo něj. V Indii je přívlastek „svatý“ spojován s osobností, která má hlubokou a inspirující duchovní zkušenost. Ponorem do nitra, změnou vědomí či vnitřním odevzdáním může člověk zažít nejniternější – božský – stav, kdy pochopí a ztotožní se s tím, co prochází vším bytím a co je jeho nejelementárnějším prazákladem. Dosažené poznání nelze předat, protože se vymyká všem pojmům a běžnému chápání. Můžeme důvěřovat světcům, když se nám pokoušejí něco zprostředkovat, ale každý si k vnitřnímu poznání musí dojít sám…

Inspirací pro duchovní cestu může být to, že se světcům díky jejich poznání otevírá svět neomezené radosti, lásky, svobody a klidu. Svět, který má nespočetně úrovní a dimenzí, je nekonečný, vše je možné, vše se dá svobodně vytvářet, protože síla myšlenky je patrně největší tvořivou silou ve vesmíru. Ale už i ti, co se na cestu jen vydali, vnímají, jak do jejich života vstupují nové kvality. A jak získávají kontrolu nad svou myslí, nad svými myšlenkami, tím vědomě utvářejí i svůj život.

Zcela jinou cestou poznání jde věda založená na matematice a fyzice. Nejnovější výzkumy a objevy v daných disciplínách však odhalují jistou omezenost vědeckého přístupu. Matematika je jedním z možných fungujících modelů, je jako mapa, podle které se dá jezdit, ale není obrazem a výkladem bytí. Matematika stojí na několika axiomech, o jejichž platnosti se nediskutuje – axiomy tedy určují možnosti i omezení daného modelu. Sami matematici dokázali, že každá matematická teorie vždy obsahuje něco, co v rámci dané teorie není možné dokázat. Proto absolutní uchopení vesmíru současným vědeckým přístupem snad ani není možné, je třeba změnit úhel pohledu, pojetí, vědomí. Moderní fyzika dochází mimo jiné k revolučnímu uchopení času a prostoru – čas prostě neexistuje, není počátek a konec, je jen směr v prostoru, který může být multidimenzionální. I vesmír by pak neměl počátku ani konce. Řada teorií je přehodnocována. I ve vědě se tedy spíše pohybujeme na úrovni názoru či dokonce víry, víme stále mizivě málo a vědecké odpovědi na základní otázky našeho bytí ještě nemáme…

Zajímavé je, že právě v Indii, kolébce matematiky (desetinný systém a grafické ztvárnění číslic, objev nuly, definice Ludolfova čísla, objev tzv. Pythagorovy věty dávno před Pythagorem a mnohé další), se zároveň po dlouhá tisíciletí rozvíjejí metody a praxe vnitřního duchovního poznání, které od nepaměti inspirují okolní země a v současné době i celý svět.

Touha po poznání podstaty našeho bytí mě provází od raného dětství. Protože jsem byl veden k materialistickému pojetí světa (taková byla v mém dětství a mládí doba :-), byl jsem přesvědčen, že odpovědi na mé otázky spočívají v pochopení podstaty hmoty, času, prostoru. Po gymnáziu jsem tedy s velkým nadšením začal studovat jadernou fyziku. Po roce studia jsem pochopil, jak a čím je současná věda limitována a že to není cesta pro mě. Studium jsem tedy opustil a vzápětí přišlo silné setkání s východní moudrostí, která mě velmi zasáhla. Nechci tvrdit, že jen východní nauky jsou ty pravé, ale každopádně jsem v nich našel víc odpovědí a víc inspirace, než mi tehdy poskytla kultura domácí.

Nové vydání knihy Touha po absolutnu se odvíjí z šestnácti cest do Indie podniknutých v letech 1989 až 2016, během nichž jsem projel téměř celý indický subkontinent. Protože profesí jsem především filmař, výsledkem cest jsou hlavně dokumentární filmy. Prvním projektem byl sedmidílný seriál Duše východu, 1993 (seriál vyšel i na videokazetách a v knižní podobě), který mapoval nejrůznější duchovní proudy na území Indie. Pak následovaly dokumenty Dalajlamova narozeninová přání, 1996 – snímek natočený během oslav dalajlamových šedesátin v Dillí, Karmapa – dvě cesty božství, 1997 – dokument o neobvyklé situaci v tibetském buddhismu (film se natáčel i v Tibetu, Číně a Nepálu), Sarvamangalam, 1999 – film o putování k pramenům Gangy s himálajskými jóginy (vyšel také na videokazetě společně s kratším snímkem Slovo Buddhovo), Kapka z poháru nesmrtelnosti, 2001 – dokument o největším duchovním a nejen duchovním setkání lidí na světě, Západní Bengálsko: Pod ochranou bohyní z cyklu Cestománie, 2003, Indický Himálaj z cyklu Zeměpis světa, 2004 a Dalaj-lama v Buddhových stopách, 2015 – dalajlama zde přibližuje nejposvátnější místa buddhismu i jeho podstatu (film vydala na DVD CK Livingstone). V řadě dalších filmů se Indie promítla alespoň částečně: Zkusit to může každý aneb Odkaz Matky Terezy, 2003, Hra mysli, 2004, Fatum, 2012, seriál Brána smrti, 2014 a další.

S knihou jsem nepočítal, ale nečekaně přišla z Mladé fronty nabídka na knížku s prostorem pro spoustu fotografií, začal jsem tedy psát a kniha vyšla v roce 2003. Za všechny hezké odezvy na knihu bych uvedl jednu, o které mi vyprávěla a pro toto vydání napsala pedagožka Vlasta Vyčichlová:

Knížka Viliama Poltikoviče Touha po absolutnu sehrála dost zásadní roli v jednom krásném příběhu, na jehož začátku stála benefiční akce v liberecké knihovně, kterou jsme pořádali v sobotu 16. února 2013.

Dražily se na ní milované knihy nám blízkých lidí a o tu Viliamovu se přehazovali dva: mladý muž a ještě o něco mladší žena. Muž nakonec knížku získal (mimochodem za absolutně nejvyšší částku toho odpoledne) a po skončení aukce nabídnul mladé ženě, že jí knihu půjčí. Seděli stranou od ostatních, a když jsem je míjela, všimla jsem si, že jsou „ve stanu“, jak popisuje Wiliam Golding ve svém románu Věž auru, která se vytváří kolem zamilovaných. Vida, další Wiliam, uvědomuji si teď, když tento text na žádost toho „našeho“, českého Viliama a svého blízkého člověka píšu. Ten příběh má zkrátka spoustu „náhod“ a „znamení“.

Po pár měsících jsem ty dva, Hynka a Míšu, potkala v centru Liberce. Vedli se za ruku a touhu po absolutnu jejich vztahu pečetil termín narození jejich děťátka. Byl stanovený přesně na rok a den po aukci, na 16. únor 2014. Zázrak nijak neumenšuje skutečnost, že se pak Matýsek zvědavě rozhlédl po našem světě pár dní před termínem. V květnu 2015, přesně v den mých narozenin, jsem mu na louce u starobylé aleje k zámku Lemberk žehnala jako kmotra.

Touha po absolutnu může mít spoustu podob. Tak či onak její naplnění předpokládá bdělou pozornost a schopnost nepřehlédnout synchronicity, které častěji, než umíme vnímat, svědčí o propojenosti našich osudů, o tom, že jsme součástí laskavé a láskyplné Jednoty.

Našla jsem dokonce i mail, kterým jsem Hynka na aukci zvala. Působil tenkrát pracovně v Německu a odepsal mi: „Jsem zrovna tou dobou v Liberci, tak přijdu. Mohlo by to být zajímavé…“

Letos opět nečekaně přišla moc hezká nabídka z nakladatelství JOTA vydat knihu znovu v upraveném a doplněném vydání. Již zesnulý svámí Čidánanda z Rišikéše by zřejmě měl radost. Během natáčení filmu Sarvamangalam mi trochu vzletně řekl: „Neomezuj svoji aktivitu jen na film. Snaž se být hlasatelem dobrých zpráv, nositelem inspirace a nových idejí. Snaž se psát do kulturních novin, časopisů – byl jsem v Indii, natáčel jsem tam a potkal lidi, kteří mi ukázali jiný způsob myšlení a jiný náhled na věci života.“

1

SVATÍ MUŽI V INDII

Svatí muži – sádhuové, sannjásini, jógini, svámí, guruové a další – jsou živoucí tradicí starověké Indie, jsou fenoménem i Indie současné, esencí jejího duchovního života. Jejich cílem je proniknout skrze dualitu do jednoty, do podstaty bytí, do absolutního poznání. Dosahují toho nejrůznějšími praktikami a metodami a o své poznání se pak dělí se všemi, kteří za nimi přicházejí. Indové si svatých mužů velmi váží, nosí jim dary a chodí za nimi s dotazy duchovními i světskými – to je nakonec v Indii nedělitelně propojené.

Sádhuové, potulní žebraví mniši a asketové, žijí jen z toho, co dostanou od lidí. Pro Indy je požehnáním, když potkají svatého muže a mohou ho obdarovat. Větší službu zde prokazuje ten, kdo bere, než ten, kdo dává.

Sádhu znamená svatý muž, světec, žebravý poutník žijící duchovním životem. Sannjásin je potulný asketa, příslušník asketického řádu, poutník žijící trvale v bezdomoví. Jógin je vyznavač jógické filozofie a cvičí některou z mnoha technik jógy. Svámí je čestný titul duchovního mistra. Guru je učitel, duchovní rádce. Tím však výčet těch, kteří zprostředkovávají duchovní nauku, duchovní poznání, nekončí.

Svatí muži žijí potulně v takzvaném bezdomoví nebo v ášramech. Ášram může být jednoduchá poustevna, zabydlená jeskyňka nebo budova či celý komplex budov. Ve větších a velkých ášramech pak žijí i žáci a stoupenci svatého muže, který je jejich guruem – duchovním učitelem. V čele některých ášramů jsou i svaté ženy, ale je jich v Indii mnohem méně než svatých mužů.

Denní program se různí podle zaměření daného světce, podle jeho poznání a zkušenosti. Většinou se vstává brzy ráno, někteří vstávají už kolem čtvrté hodiny, kdy je z fyziologického hlediska nejpříznivější doba na meditaci. Den začíná pronášením modliteb a manter – posvátných formulí. Potom se medituje, cvičí se mysl i tělo a zpívají se duchovní písně – někteří tomu věnují pár minut, jiní celý den. Někdo již dosáhl velkého poznání a jen si tak přebývá v tiché radostné jednotě se vším a někdo ještě horlivě usiluje o hlubší poznání. Je to jako v každém lidském oboru – opravdových mistrů je velmi málo, mnozí jsou upřímní a opravdoví, ale jsou stále ještě na cestě, mnozí to také pojímají jako způsob obživy a o vnitřní poznání jim tolik nejde – ti často přebývají v radostném nicnedělání. Tak jako v Indii nalezneme pouště, tropické pralesy, věčně ledové vrcholky Himálaje, žebráky, umírající nemocné na ulici, oslnivé paláce i přepychové chrámy, podobně pak v tomto vyčerpávajícím spektru lidského bytí nalezneme i nejrůznější typy svatých mužů. Jejich zaměření a chování může být i protichůdné, všichni jsou ovšem většinou v pohodě. Sádhuové, svámí a sannjásini by měli žít v celibátu, ale i zde bývá praxe jiná. A tak si každý může najít svatého muže podle svého gusta.

Pro svaté muže je příznačná radost ze života. Absolutní skutečnost se přibližuje termínem sat–čit–ánanda, tj. existence–vědomí–blaženost. V této trojjedinosti zažívá absolutní skutečnost ten, kdo dosáhl konečné realizace.

Obvykle k večeru po práci či ve dnech volna chodí Indové za svými svatými muži – společně se pomodlí, zazpívají si duchovní písně, povídají si, poprosí o radu, o duchovní ponaučení nebo jen tak společně v tichu přebývají.

Svatí muži i ženy se oblékají do jednoduchého bavlněného oděvu, jehož barva bývá oranžová. Je to barva vycházejícího slunce, ohně, který očišťuje a proměňuje.

Vlevo: Putující sádhu bez domova – jeho majetkem je hůl, konvička a deka na spaní.

Vpravo: Sádhu žijící v jeskyni u Gangy má stočené vlasy do typického „drdolu sádhuů“.

Když jsem byl poprvé v Indii, pobýval jsem několik dní s duchovním mistrem svámím Mádhavánandou v jeho ášramu uprostřed rádžasthánské polopouště, kde je takové sucho a teplo, že téměř vše, co se pravidelně nezavlažuje, uschne. Bývá běžné, že zde nezaprší několik měsíců a někdy dokonce i roků. Život tu opravdu není lehký. Na pokyn duchovního mistra jsem nosil oranžový bavlněný oděv. Jednou jsem se vracel do ášramu z procházky a cestou potkal starého muže z vesnice vzdálené několik kilometrů. Náhle přede mnou padl na zem do prachu a písku a dotkl se mých nohou – tradičním způsobem mi tak projevil úctu, které se dostává sádhuům. To mě poněkud vyvedlo z míry a zůstal jsem nehnutě stát, zatímco stařec se zvedl a odcházel směrem k vesnici. Tak mocný je v Indii oranžový oděv…

Table of Contents

1. SVATÍ MUŽI V INDII