Jürgen Sarnowsky

Objevování

světa

Od Marka Pola

po Humboldta

VYŠEHRAD

Objevování světa

Od Marka Pola po Humboldta

Jürgen Sarnowsky

Z německého originálu Die Erkundung der Welt.

Die grossen Entdeckungsreisen von Marco Polo bis Humboldt

vydaného nakladatelstvím Verlag C.H.Beck oHG

v roce 2016 (druhé vydání) přeložil Jan Hlavička

Obálku, vazbu a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner

Odpovědný redaktor Filip Outrata

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2017 jako svou 1651. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 180 Kč

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Jürgen Sarnovsky

Die Erkundung der Welt.

Die grossen Entdeckungsreisen von Marco Polo bis Humboldt

Copyright © Verlag C.H.Beck oHG, München 2016

Translation © Jan Hlavička, 2017

ISBN 978-80-7429-872-1 (ePUB)

ISBN 978-80-7429-871-4 (PDF)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Úvod

Cestování a zpravování

Člověk cestoval odedávna, usedlý způsob života je jev historicky spíše pozdější. K cestování jej často hnala už snaha přežít, a to buď proto, že ve svém sídlišti již nenacházel dostatek potravy, nebo že mu kontakt s jinými lidskými společenstvími sliboval výhody, ať materiální či nemateriální. Vedle obchodu a směny jej k tomu v průběhu času vedly též různé formy uspořádání společnosti a vlády, jež mohly probíhat násilně nebo pokojně. Hovoříme-li o „objevných cestách“, musíme alespoň ve třech starých světadílech, v Africe, Asii a Evropě, vycházet z toho, že ledacos už bylo nějak známo a že se lidé jen zřídka vydávali zcela novými cestami. Tito „objevitelé“ byli spíše ti, kdo jako první zanechali o svých cestách písemná svědectví, případně jejichž cesty jsou dnes známy díky jiným autorům. Většinou si vědomě volili určité cíle, aby se o nich dozvěděli něco bližšího, nebo plnili politicko-ekonomická zadání těch, kdo jim cesty financovali.

Objevné cesty stále znovu vyvolávaly zájem badatelů, ale jen zřídka ve shrnujícím, strukturovaném podání a s koncentrací na jednotlivé cestovatele. Navíc stály v popředí cesty moderní doby, které jsou přístupnější a známější. A proto se tato práce soustředí na vybrané evropské cestovatele od pozdního středověku až po počátek moderní doby. Ačkoli tyto cesty je třeba chápat i v kontextu jejich doby – a další tradice –, zde použijeme především jednu skupinu pramenů, a to cestopisné zprávy.

Takové zaměření umožňuje zcela nový přístup k tématu. Nejde zde ani tolik o „technické“ aspekty cesty, jako financování, vypravení, trasu, dopravní prostředky, ale spíš o vnímání jiných světů, jež se průběžně měnilo, též podle předpokladů a představ, s jakými cestovatelé vyráželi, i v závislosti na jejich motivech a cílech. Chceme tak osvětlit počátky globalizace především z perspektivy dějin představ. Tím můžeme zřetelně ukázat, jak se Evropa – i přes setrvávající předsudky a mýlky – postupem času otevírala a obracela k jiným kulturním okruhům.

Cestopisné zprávy jako pramen je však třeba používat s velikou opatrností. To příkladně demonstruje jeden z ústředních pozdně středověkých „cestopisných bestsellerů“, který se zachoval ve více než 250 rukopisech, četných překladech a také v prvotiscích: je to Mandevillův cestopis. Dílo se člení na dvě části. V první se popisují poutě do Jeruzaléma, svatá místa a Káhira, ve druhé pak cesty do Afriky, na Blízký východ, do Indie, Číny, jihovýchodní Asie a do fiktivního království kněze Jana. Právě důraz na podivuhodné příběhy i na fantastické a nezvyklé prvky ve druhé části už dokládá literární, fiktivní charakter cestopisu. Zatímco první část ještě mohla vycházet z osobní zkušenosti, druhá se jeví jako kompilace cestopisných zpráv (Vilém z Boldensele, Odorik z Pordenone…), encyklopedií (Vincent z Beauvais, Petr Comestor…), literárních děl (román o Alexandrovi), historických děl (Flavius Josephus, Jacques de Vitry, Albert z Cách…) a dalších. Sporné je i jeho autorství. Jean de Mandeville nebo John Mandeville byl rytíř z anglického St. Albansu doložitelný na kontinentu v roce 1322, avšak kronikář Jean d’Outremeuse uvádí jako možného autora lékaře Jeana de Bourgogne (Bourgoigne).

Vidíme tak, že tento domnělý cestovatel byl vzdělaný muž, který na základě celé řady jiných děl přetavil vlastní – nebo snad i cizí – zkušenosti z cest v literární dílo. To Mandevillovu cestopisu nijak neubírá na ceně jako prameni. I tak ukazuje představy své doby, na nichž se spolupodílel a které zároveň ovlivňoval. V této souvislosti je zajímavé, že text mimo jiné dál šíří zcela běžnou představu Země jako koule a dokonce poukazuje na úlohu pólů, jakkoli zejména ve fiktivní části stojí v popředí legendární říše, bájná zvířata, divy, zázraky a netvoři.

Toto zjištění lze generalizovat. Žádný cestovatel zážitky z cest nepředával bez úprav. Pokud nepřevzal dodatečné informace ze starších předloh nebo nevčlenil do vlastního díla cizí texty – dřívější staletí plagiát v moderním smyslu slova neznala –, potom bylo líčení dáno jeho původem a úrovní vzdělání, předchozími znalostmi, předsudky a subjektivním vnímáním. Cestopis tudíž podává především pohled regionu svého původu na cizí země a kultury, rovněž však reflektuje nový žitý svět, jejž cestovatelé vstřebávali. A tak cestopisné zprávy podávají i „autentické“ informace, které v navštívených zemích mezitím zanikly a již se netradují. To znamená, že k pramenům musíme přistupovat kriticky, abychom z nich vytěžili představy autorů a jejich světa a poté jejich sdělení a dojmy správně zařadili.

V průběhu dějin necestovali samozřejmě jenom Evropané, ale i představitelé jiných kultur. Avšak objevné plavby Evropanů měly nejdalekosáhlejší důsledky – v neposlední řadě v následném vojenském dobytí a hospodářském ovládnutí objevených zemí, ale i v dějinách recepce textů. I když budeme věnovat pozornost i cestám jiných národů, přesto hlavním tématem této knihy zůstávají Evropané. Hrozí tím sice nebezpečí eurocentrického podání, tomu ale zabraňuje přístup z hlediska dějin představ. Omezení na období od pozdního středověku po počátek moderní doby, tedy na začátky evropské expanze, dává dostatečně široký záběr, neboť dochované cestopisy jsou relativně homogenní. Pomineme-li jejich literární charakter, pozorujeme v nich, tolik lze říci už předem, stále větší vědecký, geograficko-etnologický zájem, jenž však dosáhne vrcholu až Alexanderem von Humboldtem. Na následujících stranách tak představíme epochu až do časného 19. století, přičemž vyjdeme z raných zpráv cestovatelů, kteří opouštěli latinskou Evropu ve 13. století.

1. Vábení

Bohatství a divy Asie

Mezi zbožností a zvídavostí: poutníci do Jeruzaléma v pozdním středověku

Abychom pochopili rané evropské objevy, musíme se nejdříve věnovat cestovatelům pozdního středověku. Středověk je v populárním chápání považován za epochu nepatrné mobility, leč neprávem. Právě v pozdním středověku se relativně velká část populace nějakým způsobem pohybovala po tehdejších pozemních a vodních cestách. Rolníci, řemeslníci a kupci mířili na trhy směňovat naturálie a výrobky; panovníci a šlechtici táhli s družinami z místa na místo, aby ve svém panství dávali najevo svou přítomnost; členové duchovních řádů, magistři a vaganti putovali do jiných klášterů a vzdělávacích zařízení, aby se ve svých společenstvích ujali nových úkolů, zprostředkovávali své vědomosti druhým nebo si je naopak prohlubovali a doplňovali; diplomaté a zástupci stavů a měst cestovali na jednání a shromáždění, kde hledali společná řešení politických a hospodářských problémů; dále tu byli ti nejchudší, kteří jako „kočovný lid“ ustavičně táhli za obživou.

Nadto byli na cestách příslušníci všech sociálních vrstev, aby něco vykonali pro svůj potomní život, pro spásu své duše, nebo aby se káli za spáchané hříchy. Cíle těchto poutníků byly velice různé. Vzhledem k tomu, že takové cestování si vyžadovalo značné náklady, těšily se značné oblibě zejména regionální poutní cíle, například Canterbury v Anglii a Wilsnack v severním Německu. Vedle středních cílů, jako byl Thann v Alsasku, existovaly především tři velké poutní cíle, peregrinationes maiores, a to Řím, Santiago de Compostela a Jeruzalém a s ním Svatá země a hora Sinaj. Hledáme-li počátky objevných cest, potom významná role přísluší právě těmto poutníkům a jejich zprávám, a to bez ohledu na jejich zcela jinou motivaci.

Četné zprávy po sobě zanechali zvláště pozdně středověcí poutníci do Jeruzaléma, v německém, nizozemském a francouzském, ale i v italském, anglickém a španělském jazyce. Nákladnost a náročnost takové cesty dovolovaly vydat se na pouť do Jeruzaléma jen málokterým – většinou bohatým měšťanům, vysoce postaveným duchovním nebo šlechticům. Byli z této skupiny cestovatelů také jediní, kdo opouštěli evropskou půdu a vydávali se do jiného kulturního okruhu – islámského. Jejich zprávy však mají pouze částečně osobní ráz a odráží se v nich jen málo vlastního pozorování; spíše často stavějí na starších předlohách a omezují se na stereotypní soudy. V souladu s duchovním cílem cesty se autoři často soustředili pouze na svatá místa a na Boží odpuštění, kterého se jim tam mělo dostat. Cizí země a jejich obyvatele nebrali skoro na vědomí – anebo je vnímali pouze jako překážky v cestě za spásou své duše.

Přitom většinou značně reglementovaný průběh těchto poutí dával plnou možnost pro reflexi vlastních zážitků. Pokud poutník do Svaté země necestoval z Benátek přes Alexandrii a Sinajský poloostrov, což se dělo výjimečně, obvykle uzavřel v Benátkách smlouvu s nějakým patronem a ten se už postaral o detaily cesty. Přes možné zastávky, jakými byly například Rhodos a Kypr, se plulo do Jaffy, kde se poutníků ujaly úřady pánů země, mamlúků vládnoucích v Egyptě a Sýrii. Zástupci této vojenské kasty provázeli poutníky do Jeruzaléma a ke svatým místům. V Jeruzalémě samém existoval od roku 1336 klášter františkánů, již se poutníků ujímali a během jejich pobytu na ně dohlíželi, provázeli je a podporovali. Na sklonku 15. století měl kvardián františkánů právo pasovat nejvýše postaveného poutníka u Božího hrobu na rytíře Řádu rytířů Božího hrobu. Pokud poutníci nechtěli pokračovat ještě ke klášteru svaté Kateřiny na Sinajském poloostrově, vrátili se do Jaffy a nastoupili zpáteční plavbu do Benátek.

Dodatečné prvky do svých zpráv častěji zařazovali především ti poutníci, kteří přicestovali přes Egypt, centrum mamlúckého sultanátu. K nejstarším známým cestovatelům po pádu Akkonu a po ztrátě posledních křižáckých držav ve Svaté zemi v roce 1291 patří dva Němci, Vilém z Boldensele (vlastně Otto von Nigenhus, ministeriál kláštera v Brémách) a farář Ludolf ze Sudheimu, již zaniklé vestfálské vesnice, a to kolem roku 1330, respektive mezi roky 1336 a 1341. Vilém cestoval přes Konstantinopol, Krétu a Kypr do Týru, dále přes Akkon a Gazu do Egypta a nakonec se přes Sinajský poloostrov, Svatou zemi a Bejrút vrátil do Evropy. Ludolf jej ve své poutní zprávě místy přesně následoval, ale navzdory jeho závislosti na Vilémovi nacházíme u něj i samostatná pozorování, kterými jeho líčení nabývá na ceně.

Příkladem jsou zprávy o Alexandrii a Akkonu. Alexandrii popisuje jako „nadmíru krásnou a chráněnou vysokými věžemi a nedobytnými hradbami“ (De itinere Terrae Sanctae, str. 36), píše, že město samo je velice čisté a celé bíle omítnuté a vodu že v něm rozvádějí potrubím. Kromě křesťanského patriarchy zde vyzdvihuje kostel překrásně zdobený mozaikami a mramorem, ve kterém Benátčané denně sloužili mši. Přechod Alexandrie z křesťanských do muslimských rukou, k němuž došlo již dávno, zmiňuje bez emocí. Oproti tomu líčení Akkonu, druhého hlavního města křižáckého Jeruzalémského království, začíná poznámkou, že je mu do pláče, neboť „kdo má natolik srdce z kamene, aby jej nedojalo zničení a pád takového města?“ (tamtéž, str. 39). Pominulá krása Akkonu se oproti popisu Alexandrie jeví mnohonásobně umocněna. Zdi domů byly zbudovány z pravidelně otesaných kvádrů, okna krášlena sklem a malbami, ulice vynikaly čistotou a na ochranu před sluncem se nad nimi táhly plachty, početné tvrze šlechticů chránily vysoké věže, pevné zdi a železná vrata. Město bylo dobyto v roce 1291, srovnáno se zemí a ponecháno svému osudu. Ludolf přidává zprávu o jeho dobytí, hlavní vinu však spatřuje v nesvorných křesťanech.

Ludolf a jiní autoři byli tak sice ve svých zprávách zcela zaujatí, nicméně lze u nich občas pozorovat jistou vstřícnost nebo aspoň neutralitu vůči muslimům. Tak tomu bylo i v patnáctém a v raném šestnáctém století. Zatímco německý dominikán Felix Fabri, který roku 1480 a v letech 1483 –1484 podnikl cesty do Svaté země a napsal o nich několik zpráv, zůstával navzdory veškerému individuálnímu pozorovacímu talentu a pozitivním osobním dojmům naladěn vůči islámu nepřátelsky. Jiní cestovatelé, jako dolnorýnský šlechtic Arnold von Harff (1496 –1498), se cizímu prostředí otevírali více. Arnold von Harff přicestoval přes Alexandrii do Káhiry jako údajný obchodník a zřejmě delší pobyt v Káhiře zastírá vymyšlenou okružní cestou ze Sinajského poloostrova do Indie, na Madagaskar, do Etiopie a k pramenům Nilu, během níž se mimo jiné údajně dostal – v převleku za muslima – do centra islámu, Mekky, a do dalších mešit. Harff, který ze svých cest přivezl slovníčky pro každodenní použití, například arabský a hebrejský, věnuje Káhiře větší prostor než Jeruzalému. V Káhiře měl kontakty s mamlúky, zejména se dvěma konvertity německého původu, s jedním z Gdaňsku a jedním z Basileje, kteří jej seznámili s islámskými zvyky a náboženstvím. Přes jisté předsudky – například ohledně „lehkověrnosti“ muslimů, jež by tak šlo snadno obrátit na křesťanství – je na rozdíl od Fabriho veskrze věcný.

Těchto pár příkladů ilustruje, že dálkové cestovatele mezi poutníky pozdního středověku hnala už nejen zbožnost a touha po dosažení spásy duše, nýbrž i sklony k dobrodružství a zvědavost na cizí světy. Klasické poutnické cíle, tamní svatá místa a získání odpustku, zde sice i nadále stály v popředí, Arnolda von Harffa nevyjímaje, ale měly být pro čtenáře a tím pro možné pozdější poutníky co nejpřesněji, takřka dokumentaristicky, popsány a zachyceny. Vložené prvky, jako líčení Alexandrie a Akkonu u Ludolfa ze Sudheimu nebo fiktivní část cesty u Arnolda von Harffa, přesto ukazují, že šlo rovněž o vyprávění o novém a o zprávy o dalekých zemích. Už poutnické zprávy tak přispívaly k šíření vědomostí o světě za hranicemi Evropy latinského křesťanství.

Table of Contents

Titul

Tiráž

Úvod: Cestování a zpravování

1. Vábení: Bohatství a divy Asie

Mezi zbožností a zvídavostí: poutníci do Jeruzaléma v pozdním středověku

2. Tajemství: Pobřeží Afriky

3. Pronikání: Kolem mysu Dobré naděje do Indie

4. Překvapení: Nový svět na západě

5. Obeplouvání světa: Po všech mořích

6. Průzkumy: Záhady jižní polokoule

7. Mezní zkušenosti: Kouzlo Dálného východu

8. Bádání: Divy Nového světa