Poppy J. Anderson

GEHEIMZUTAT LIEBE

Copyright © 2017 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © 2017 by Jana Balážková

Cover © FinePic®, München

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5533-3

Môjmu starému otcovi, ktorý mi daroval prvú knihu

a odovzdal mi lásku k literatúre

1

Andrew Knight si nevšímal asistentku, ktorá mu stála za pätami a zo sekundy na sekundu vyjadrovala čoraz väčšiu nespokojnosť. Aby mal od nej na chvíľu pokoj, držal si pri uchu telefón a s najväčšou trpezlivosťou, akej bol momentálne schopný, počúval azda nekonečné rozprávanie svojej tety.

Mal pred sebou ešte dosť práce a po letmom pohľade na hodinky videl, že najväčší stres dnešného dňa ho ešte len čaká, a to aj bez toho, aby ho teta Daisy pripravovala o vzácny čas. Keďže to však nebola len jeho teta, ale aj jeho manažérka, nezostávalo mu nič iné, len ju nechať pokračovať v tomto jednostrannom rozhovore a dúfať, že onedlho príde o hlas. Zadychčané chrapčanie, ktoré jej občas vyšlo z hrdla, zatiaľ čo mu opisovala svoj najnovší nápad, mu dodávalo nádej, že to už čoskoro vzdá.

Andrew si mlčky a najmä nie práve nadšene vypočul, čo mala teta Daisy na srdci, pochodujúc medzitým po reštaurácii, v ktorej ešte takto doobeda nebolo ani nohy. Keď prechádzal popri ošúchaných kreslách Chesterfield vo vstupnej hale, mrzuto zvraštil čelo, lebo si spomenul na umelca, ktorý sa s ním chcel dnes bezpodmienečne stretnúť, aby sa pozhováral o tom, či by mohol vystaviť svoje obrazy v jeho reštaurácii. Za normálnych okolností by Andrew s takýmto stretnutím nikdy nesúhlasil, ale keďže bol tento maliar kamarát brata jeho bývalej, musel mu to so zaťatými zubami prisľúbiť.

Odkedy si pred niekoľkými mesiacmi otvoril v Bostone svoju vlastnú reštauráciu Knight’s, hrnuli sa naňho telefonáty od bývalých spolužiakov, priateliek a dávno zabudnutých známych, ktorí ho žiadali o kadejaké láskavosti. Andrew sám dobre vedel, že takýmto láskavostiam by nemal vyhovieť, ale tu išlo o výnimočný prípad: bývalá ho videla nahého a na jeho žiadosť kedysi robila veci, ktoré boli v niektorých krajinách protizákonné. Preto teraz, keď ho žiadala o láskavosť, len ťažko mohol povedať nie.

„Producenti sú nadšení, Andrew! Podarilo sa nám...“

„Počkaj, teta,“ prerušil predsa len jej monológ a zastavil sa pri žiarivo vyumývanom bare. Dvoma pohybmi ruky napravil barovú stoličku, ktorá bola nedbanlivo a nakrivo vyložená na barovom pulte, zamračil sa a zahundral do slúchadla: „Ty si sa už bavila s nejakým producentom?“

Príliš horlivá teta si ospravedlňujúco povzdychla: „Viem, že som to mala najskôr prebrať s tebou, Andy, ale tá príležitosť sa naskytla úplne spontánne. Veď železo sa musí kuť zahorúca, nemyslíš?“

Andrew hneď postrehol dve veci: po prvé, teta Daisy ho volala Andy len vtedy, ak ho chcela obmäkčiť a o niečom presvedčiť. A po druhé, k metaforám sa utiekala, keď sa cítila prichytená pri čine. Preto jej Andrew na oznámenie, že jej stretnutie s televíznym producentom prebehlo spontánne, nenaletel. Keďže mal však svoju tetu veľmi rád, hoci mu často liezla na nervy a prekračovala všetky medze, zdržal sa ako správny džentlmen obvinení.

Radšej na to išiel s rozumom. „Teta, znie to ako skvelý nápad, ale reštaurácia ma oberá o všetok čas. Vôbec netuším, ako by som...“

„Ale no tak, Andrew, len si pomysli, čo by to znamenalo pre tvoju kariéru! Mal by si svoj vlastný televízny program, celoštátny program,“ zdôraznila s nadšením školáčky, ktorá sa maľovala na svoj prvý školský ples a navliekala do priúzkych šiat. „Tvoje meno by bolo ešte slávnejšie, čo ti príde vhod, keď budeš otvárať ďalšie podniky v reštauračnej sieti.“

„Kto povedal, že chcem reštauračnú sieť?“ vyhŕkol s úprimným prekvapením.

Teta si jeho otázku vôbec nevšímala, iba s úctou v hlase zašepkala: „Pomysli na Marthu Stewartovú, Andrew.“

„Celé dni a noci na nič iné ani nemyslím,“ odpovedal až s prehnaným nadšením. „Ale nechápem, čo má Martha Stewartová spoločné s tým, že mi navrhuješ televízny program.“

„Ale, prosím ťa!“ rozčúlila sa teta. „Martha Stewartová je ikonou amerického kuchárskeho umenia. A ju vidíš v rôznych televíznych programoch každú chvíľu.“

Andrew nedokázal potlačiť povzdych. „Okrem toho si ju mohla dosť často vidieť aj na súdoch a svojim spoluväzňom za mrežami nepochybne výborne varila. Naozaj chceš, aby som si bral príklad z Marthy Stewartovej, teta? To aby si mi potom nezabudla do basy prepašovať koláč, do ktorého predtým zapečieš pilník.“

„Tieto dve veci spolu predsa vôbec nesúvisia,“ odvetila teta Daisy s veľkým porozumením, akoby Marthu Stewartovú zavreli za to, že vypľula žuvačku. „Nebuď taký negativistický. Ak sa ti nepozdáva Martha Stewartová, mysli pre mňa za mňa na Jamieho Olivera alebo Gordona Ramsaya.“ Andrew si zhlboka vzdychol a pohľadom zablúdil na rad decentne osvietených fliaš, pričom si spomenul, že sa musí so someliérom pozhovárať o poslednej katastrofálnej dodávke vína Pinot Gris. Odovzdane sa spýtal: „A čo má byť s Jamiem Oliverom a Gordonom Ramsayom?“

„Čo by s nimi malo byť? Dobre vieš, akí sú obaja slávni, a to vďaka svojim televíznym programom. Ľudia po celom svete poznajú ich mená, kupujú ich knihy a chodia do ich reštaurácií. Základom ich úspechu je vystupovanie v médiách. Andrew, keby si mal vlastnú televíznu šou, nedosiahol by si len národný, ale medzinárodný úspech.“

„Obaja sú z Veľkej Británie,“ odvrkol, pričom nedokázal potlačiť pohŕdavý tón v hlase, „a dobre vieš, čo si myslím o britskej kuchyni.“

„Tak si, prepánajána, pomysli na Maria Bataliho,“ vyhŕkla, „a ako božsky ten chlap zarába.“

Andrewovi od zhrozenia až zabehlo, pretože sa mu zrazu pred očami vynoril obraz tučného ryšavého televízneho kuchára, ktorý nielenže pred kamerou nosil lacné plastové sandále, ale nemal problém vešať si na fotkách na krk reťaze zo salámy. Musel si odkašľať.

„Peniaze nie sú všetko, Daisy.“

Odhliadnuc od toho, že Andrew sa nehodlal stať slávnym tým, ako pred kamerou zabíja prasa, ani tým, ako huláka na svojich zamestnancov, až ich tým rozplače, podobne ako Gordon Ramsay, absolútne netúžil pozerať sa deň čo deň na svoju tvár na televíznej obrazovke či na obálkach kuchárskych kníh. Bol kuchárom, nie šoumenom či zabávačom. Namiesto toho, aby sa koncentroval na svoje mediálne vystupovanie, ako mu navrhovala teta Daisy, chcel venovať čas a energiu reštaurácii, vypracovať sa jedného dňa na najlepšieho šéfkuchára v meste a dovtedy sa čo najlepšie starať o svojich hostí. Toto všetko zvládal len tak-tak aj bez toho, aby ešte varil pred kamerami. Aj tak sa v poslednom čase cítil ako vyhorený. Deň čo deň od skorého rána do neskorej noci drel, aby sa uistil, že v reštaurácii to dokonale a bez katastrof funguje.

A dnes, keď ide všetko tak dobre – ba až pridobre –, sa cítil úplne vyčerpaný.

O takomto úspechu nesníval ani v najdivokejších snoch. V skutočnosti bol ešte stále v šoku z toho, čo sa momentálne dialo, a ak mal byť úprimný, musel priznať, že mu už všetko to haló začínalo prerastať cez hlavu. On predsa túžil robiť iba to, v čom bol naozaj dobrý a čo mu robilo radosť. A nebolo to nič iné ako varenie. Stáť za sporákom, skúšať najrôznejšie kombinácie chutí, vymýšľať stále nové jedlá a privádzať k životu svoju víziu dobre fungujúcej reštaurácie – na tom mu záležalo oveľa viac ako na predvádzaní sa pred kamerou a bračekovaní sa so slávnymi osobnosťami.

Od otvorenia bola reštaurácia Knight’s dennodenne plná, na voľné stoly museli ľudia čakať čoraz dlhšie a neprešiel ani týždeň bez toho, aby ju nespomenuli v nejakých novinách, televízií alebo niekde na internete. Navyše sa do nej začali zbiehať prominenti mesta, ktorí zaplavovali sociálne siete homármi na marakujovom šaláte, pošírovanými prepelicami so zapečenými sladkými zemiakmi a crème brûlée z fazule tonka, najnovším výstrelkom, ktorý si objednával každý.

Andrew by mohol mať úplne skvelý život, ale cítil, že nie je celkom spokojný.

Sám však nevedel, v čom je problém. Celé roky pracoval na svojom sne, prekonával všetky prekážky a stále od seba požadoval viac, len aby bol teraz, ako tridsaťpäťročný, jedným z najvychytenejších šéfkuchárov v Bostone. Stelesňoval veľkú nádej pre americkú kuchyňu, každý mesiac sa tešil zo ziskov a prvotriedneho renomé. Nechýbali mu ani pekné ženy, ktoré sa mu samy vešali na krk a nevedeli sa dočkať, ktorej z nich prinesie do postele svoju vysoko cenenú pistáciovú penu s karamelovými sušienkami so soľou.

V skutočnosti však realita nemala nič spoločné s jeho snom. Namiesto toho, aby sa mohol vyžívať za sporákom, sa musel ustavične zaoberať vecami, ktoré mu liezli na nervy. Jednou z nich bola aj debata o kuchárskej šou, na ktorú nemal ani najmenšiu chuť.

Televízna šou ho lákala asi ako kastrácia. Ako to však vysvetliť tete? Rozhodol sa pre veľmi pokojný tón: „Teta, ja nie som nijaký televízny kuchár a ani nim netúžim byť.“

„Ale, Andy, s tými svojimi jamkami na lícach, ktoré sa ti ukážu, keď sa usmeješ, by si na obrazovke vyzeral tak rozkošne.“

Andrew vystrúhal grimasu. Hoci vášnivo rád varil, miloval dobré víno a vedel hodiny experimentovať s dokonalým receptom na bujabézu, stále bol chlap. A ako chlap naozaj nerád počúval o tom, aké má pri úsmeve rozkošné jamky, a už vôbec nie od svojej postaršej tety.

Kým Daisy vypočítavala výhody kuchárskeho programu, znejúc pritom čoraz vzrušenejšie, neodolal nutkaniu pozrieť sa do zrkadla nad barom. Nad kruhmi pod očami len pokrčil plecami, veď tie patrili k jeho práci. Pri pohľade do vylešteného zrkadla si však všimol, ako sa jeho asistentka Alice odhodlane zatvárila. Spôsob, akým držala v rukách kopu papierov a hrýzla si spodnú peru, mu napovedal, že sa im zase niečo vymyká spod kontroly. Alice sa vždy tvárila, akoby nesmierne záležalo na každej maličkosti, a svojou ambicióznosťou ho privádzala do šialenstva. Keďže Daisy stále frflala, že potrebuje asistentku, zobral prvú vhodnú záujemkyňu. Žiaľ, rýchlo sa ukázalo, že Alice je až príliš ctižiadostivá a s vojenskou efektívnosťou sa pri svojej práci zameriavala na marketing. Keby záležalo na nej, mal by už za sebou päť kuchárskych programov. Jediným dôvodom, prečo ju už dávno neprepustil, bolo, že sa mu nechcelo hľadať niekoho nového.

Preto ju statočne znášal, a keď mu až príliš liezla na nervy, poslal za ňou svojho zástupcu.

„Andrew, prečo sa skrátka s tým producentom nestretneš a neporozprávaš? Stavím sa, že by sa ti jeho nápady páčili,“ vyrušila ho z myšlienok teta Daisy.

Tým si nebol až taký istý. Ale keďže s ňou už telefonoval pridlho a musel sa súrne vrátiť za povinnosťami do kuchyne, nakoniec sa vzdal: „Dohodni sa s Alice, nech pozrie, kedy by som mal čas na stretnutie.“

„Fantastické,“ nadšene a až príliš hlasno vyhŕkla teta.

„Istotne to neoľutuješ.“

„Počúvaj, teta, naozaj už musím...“

„Áno, viem,“ zanôtila radostne do slúchadla, „ozvem sa ti, hneď ako budem vedieť viac.“

„Dobre,“ zašomral Andrew a zložil telefón.

Kým odkladal mobil do vrecka, zakýval druhou rukou na Alice, ktorá sa takmer potkla na vlastných nohách, keď mu chcela podať kopu papierov.

„Volal veľkododávateľ rýb a povedal, že má nejaký problém s víkendovou dodávkou, pán Knight.“

„Aký problém?“ Andrew sa nedôverčivo sklonil nad papiere, ktoré obsahovali najmä objednávky pre veľkoobchod.

„No... povedal, že nemôže garantovať dodávku ustríc Belon.“

Už len to mu chýbalo!

Namrzene vytiahol pero a začal podpisovať papiere. Zatiaľ čo si pozeral objednávky so starostlivo vyskladaným menu na víkend, ktorého príprava mu trvala dve noci, mozog mu pracoval na plné obrátky. Horúčkovito rozmýšľal, ktorý z dodávateľov by mu mohol rýchlo zaobstarať Belon. Keďže sa zaprisahal, že bude svojim hosťom ponúkať len najlepšiu kvalitu, urobil by hocičo, aby nemusel siahnuť po inom druhu ustríc, ktorý by síce zohnal ľahšie a oveľa lacnejšie, ale neoplýval by znamenitou chuťou, ktorú Andrew tak oceňoval.

„Hneď zavolajte Mikovi Flannaganovi, Alice. Povedzte mu, že mi dlží láskavosť a že sa spolieham, že mi dokáže zaobstarať ustrice Belon za cenu, pri ktorej neskrachujeme.“ Všimol si, že Alice si nerobí poznámky, len pri ňom bez pohnutia stojí. Potlačil povzdych a čelil jej odhodlanému pohľadu.

„Čo sa deje, Alice?“

„Dnes večer sa máte fotografovať s primátorom, pán Knight,“ pripomenula mu a veľavýznamne sa pozrela na jeho oblečenie. „Ak chcete, dám vám doniesť oblek.“

Takmer hodil o zem pero, lebo hoci myslel na milión vecí, určite nemal čas na samoľúbeho primátora, ktorý sa uňho v tomto volebnom období stále ukazoval, vždy sa napráskal, viedol reči o sociálnej spravodlivosti a nakoniec nechal mizerné prepitné.

Andrew pochádzal z rodiny politikov, a tak vedel, ako to vo verejnom živote chodí, a nemal najmenšiu chuť fotografovať sa s nejakým vypaseným politikom. Alice mala na to očividne iný názor, lebo naňho stále neoblomne hľadela.

Rovnako neoblomne sa pozrel Andrew na ňu. „Ustrice Belon, Alice, o tie sa postarajte, nie o primátora. Musím ísť do kuchyne.“

„Tá fotografia by...“

„Najskôr zavolajte Mikovi Flannaganovi a potom vysvetlite nášmu dodávateľovi, že si budeme musieť nájsť nového, ak si nevie poriadne robiť svoju prácu. Pred mesiacom nám doviezol nórskeho lososa, hoci som objednal škótskeho. A teraz ustrice. Dochádza mi trpezlivosť.“

Alice nakoniec pochopila, že Andrew nemá náladu baviť sa o primátorovi. Otrávene si zapísala, čo jej povedal, a s odutým výrazom sa pobrala za svojimi povinnosťami.

Andrew premýšľal, čo ho dnes ešte čaká. Nebolo ani poludnie a len tak-tak sa mu podarilo nezložiť hlavu na luxusný drevený barový pult. Túžobne pozrel na bar a uvažoval, či je príliš zavčasu na jeden drink na uvoľnenie.

V poslednom čase sa stávalo čoraz častejšie, že bol v takom zhone, až nevedel, kde mu hlava stojí. Kedysi by ho takéto povinnosti len naštartovali, dnes však čoraz väčšmi strácal chuť do práce. Hoci sa každý deň usiloval vydať zo seba to najlepšie – jeho ambiciózna povaha by mu nič iné ani nedovolila –, postupne si s ľútosťou uvedomoval, že mu chýba niekdajšie nadšenie pre prácu. Ako pohľadom prebehol cez reštauráciu, klesli mu kútiky úst.

Ešte horšie bolo, že mizla aj jeho láska k vareniu. Pred polrokom by ráno po pár hodinách spánku vyskočil z postele a nevedel by sa dočkať, kedy konečne dôjde do reštaurácie a pustí sa do práce. S rovnakým nadšením, s ktorým sa venoval vareniu, vybavoval aj všetky administratívne záležitosti a viedol v kuchyni svoj tím. Zanietene vyriešil každú maličkosť, a úspech reštaurácie na seba nedal dlho čakať.

Reštaurácia Knight’s patrila medzi tie, na ktoré by bol hrdý naozaj každý kuchár, a každý kuchár, ktorému záležalo na vlastnej kariére, by v nej chcel pracovať. On sa však nepozeral do budúcnosti s veľkou radosťou. Niekde sa musela stať chyba, pretože už nehorel túžbou uchýliť sa do kuchyne a motivujúcimi rečami pobádať svoj tím k stále lepším výkonom. Doposiaľ sa nikdy nestalo, že by netúžil postaviť sa za sporák. Kým iní chodili na dovolenky, jemu stačilo na odreagovanie sa od stresujúceho dňa jeho kuchynské náčinie, sporák a zopár potravín. Nikde sa necítil tak dobre ako v kuchyni. Nič na tejto relaxačnej metóde nemenil ani stres, ktorý bol v reštauračnej kuchyni predsa len na dennom poriadku – až doteraz.

Pri zistení, že už len pomyslenie na varenie v ňom vzbudzuje odpor, sa pred ním otvorila obrovská diera. Nechcel ani pomyslieť na to, čo by sa stalo, keby ho opustila vášeň pre jeho prácu – tá predstava ho desila viac, ako si bol ochotný pripustiť. Odhodlane siahol po zvyšku papierov, ktoré mu nechala Alice.

No už o pár sekúnd si vzdychol a šmaril ich bokom. Čo sa tu komu snaží nahovoriť? Pomaly bude znieť ako nejaký jogín, ktorý si zariaďuje byt podľa feng šuej a zamestnáva life coacha, aby mu pomohol nájsť zlatý stred. Naopak, on nebol typ človeka, ktorý by veril na moderné choroby ako neslávne známy syndróm vyhorenia a ktorý by si nahovoril, že ak chce nájsť zmysel života, musí prejsť na bicykli naprieč celou Indiou. Andrew zmysel svojho života poznal aj bez toho, aby chodil do Indie a jazdil na slonovi pred Tádž Mahalom. Nepotreboval knihu z oddelenia psychológie ani film s Juliou Robertsovou, v ktorom sa zúfalá žena z veľkého mesta najskôr napcháva tonami zmrzliny a potom prejde celý svet, aby zistila, kto vlastne je. On bol kuchár, presnejšie šéfkuchár, a to čertovsky dobrý.

To, že sa momentálne cíti vyhorene a bez chuti do života, vyplývalo pravdepodobne z toho, že pre prácu nemal dostatok spánku a len s ťažkosťami si vedel spomenúť na posledný dobrý sex. Aj sám Dalajláma by mu povedal, že jeho frustrácia vyplýva z faktu, že trávi priveľa času v práci a primálo v posteli. Možno by naozaj mal občas skončiť skôr, prenechať kuchyňu svojmu zástupcovi Nickovi a tej či onej dáme priniesť dezert do postele. Celkom lákavá myšlienka. Takýto plán však zlyhával na tom, že nechať kuchyňu na starosť Nickovi by dokázal len s veľkými pochybnosťami. Jeho zástupca totiž zjavne objednal potraviny, ktoré Andrew nechcel. Na objednávkových formulároch to stálo čierne na bielom. Preto ich schmatol zo stola a vybral sa do kuchyne vyčistiť mu žalúdok.

Kým v jedálenskej časti reštaurácie vládol ešte nebeský pokoj a vzduchom sa niesla jemná vôňa čistiaceho prostriedku, vo veľkej kuchyni už bolo rušno. Všade sa mihali pomocné sily, ktoré prinášali potraviny a krájali zeleninu, a na sporákoch a v rúrach sa už chystali rôzne jedlá. Hoci sa zdalo, že kuchyňa praská vo švíkoch, v skutočnosti nikto nikomu nezavadzal, pretože každý poznal svoje miesto. Andrew miloval tento dobre premyslený systém a bol nesmierne hrdý, že má za sebou taký skoordinovaný tím, na ktorý sa môže stopercentne spoľahnúť. Hoci do kuchyne prišiel až teraz, mohol si byť istý, že každý je na svojom mieste a venuje sa svojej práci.

Tmavovlasý zástupca šéfkuchára už tiež stál za sporákom a s maximálne sústredeným pohľadom ochutnával omáčku z červeného vína, pričom sa s ním rozprával kuchár zo sekcie omáčok.

Andrew zvraštil čelo, kývol kolegom na pozdrav a podišiel k obom kuchárom diskutujúcim o dokonalom recepte na Bœuf bourguignon, zatiaľ čo ich šéfovi bolo už podľa vône jasné, že to jeden z nich zase pri maltézskej omáčke prehnal s pomarančovou kôrou.

„Ahoj, šéfko,“ pozdravil ho radostne zástupca, ignorujúc Andrewov namosúrený výraz. Odložil lyžičku. „Zdá sa, že Bordelaise sa dnes Calvinovi naozaj podarila. Chceš ochutnať?“

Andrew občas ľutoval, že v kuchyni nezaviedol prísnejšiu hierarchiu a že sa so svojimi zamestnancami baví tak uvoľnene. Nick sa naňho pozeral s bezstarostným úsmevom človeka, ktorý by ani muche neublížil. Andrew sa však nedal tak ľahko obalamutiť, preto ignoroval druhého kuchára, zdvihol svojmu zástupcovi pod nos objednávkové formuláre a nahnevane sa spýtal: „Ty si objednal morské mandľovky?“

Bezstarostný úsmev na Nickovej tvári sa ani o milimeter nezmenšil. „Nedávno som vyskúšal nový recept z mandľoviek s feniklovým carpacciom. Keď ho ochutnáš, umrieš od blaženosti.“

Jediný, komu hrozí smrť, je Nick, ale istotne nie od blaženosti, pomyslel si Andrew. So zástupcom sa síce v poslednom čase skamarátili, občas si boli zahrať basketbal alebo zašli na pivo, no to ešte neznamenalo, že sa môže vyťahovať viac ako ostatní zamestnanci.

S námahou sa ovládol a zahundral: „A kedy si ma chcel informovať o tom, že na môj jedálny lístok plánuješ dať nové jedlo? Nedohodli sme sa na tom, že ja som šéfkuchár a teda aj zodpovedný za jedálny lístok, Nick?“

Kútikom oka videl, ako kuchár zo sekcie omáčok stiahol hlavu a ustúpil o krok ďalej. Andrew mu to nemohol zazlievať, jeho hlas napokon vôbec neznel priateľsky. Zhon naokolo značne utíchol, Nick však len zvraštil čelo a odvetil:

„Myslel som, že by sme mohli vyskúšať niečo nové.“

„Takže to si si myslel,“ nahnevane odvrkol Andrew, „ a nepomyslel si aj na to, že by si sa mal najskôr poradiť so mnou? Nemôžeš sám od seba len tak meniť jedálny lístok!“

„Dal by som ti ich predtým ochutnať.“

„Och, vďaka, aké veľkorysé. Dobre vieš, že výber jedál je moja práca.“

Nick s nezničiteľným entuziazmom vyhlásil: „Mandľovky s feniklovým carpacciom by sa perfektne hodili na leto. Čo keby sme ich podávali na dodatočnom letnom jedálnom lístku?“

Andrew sa zamračil ešte viac a uvedomil si, že ho rozbolela hlava. Najskôr súhlasil s televíznym programom, na ktorý nemal najmenšiu chuť, potom sa takmer pohádal s Alice odhodlanou skamarátiť ho s nesympatickým primátorom, a teraz sa dohadoval so svojím zástupcom, ktorý mu s chlapčenským úškrnom na tvári prebral celé plánovanie. Na chvíľu pevne zovrel pery. Nemal chuť púšťať sa v kuchyni do takejto hádky, a najmä nie pred personálom, ale odpovedať musel. „V prvom rade by bol ďalší jedálny lístok úplná hlúposť, lebo okrem klasického menu máme aj denné menu. A po druhé je na lístku dosť jedál z morských plodov. Na víkend máme okrem rybaciny v pláne aj ustrice, langusty, Venušine mušle a hrebenatky. Načo by nám boli ešte mandľovky?“

„Mandľovky si svoju zlú povesť získali celkom neprávom,“ odvetil stále dobre naladený Nick. „Dobre dochutené schovajú bez problémov do vrecka aj hrebenatky.“

Andrew mu pozrel do očí a zrazu sa cítil veľmi, veľmi starý. „Žiadne letné menu. Žiadne mandľovky. To je moje posledné slovo.“

„Okej,“ zasmial sa Nick. „Nevieš, o čo prichádzaš.“

„Viem si to domyslieť,“ odpovedal Andrew, prevrátil oči a otočil sa na kuchára zo sekcie omáčok. „Calvin, a ty si zase do maltézskej omáčky dal priveľa pomaranča. Chceš, aby špargľu ani nebolo cítiť?“

„Hej, šéfko,“ prerušil ho bezstarostne Nick. „Vieš, čo by skvelo chutilo s maltézskou omáčkou?“

Andrew vystrúhal grimasu a ironicky zamrmlal: „Skúsim hádať. Morské mandľovky?“

Nickov smiech ho sprevádzal až do chladiacich boxov.

Andrew sa vrátil do bytu, oprel sa chrbtom o dvere a brada mu klesla na hruď.

Len zhlboka dýchať! Zavrel oči a vychutnával pokoj, ktorým ho jeho byt privítal, lebo mu išla prasknúť hlava. Mal za sebou hektický a namáhavý večer. Je pravda, že dnešný deň nebol namáhavejší alebo rušnejší ako hociktorý iný deň v reštaurácii, on sa však aj tak cítil oveľa vyčerpanejšie ako zvyčajne a bol celkom bez nálady. Nemal v pláne už nič iné, len si dať niečo pod zub, potom horúcu sprchu a ľahnúť si do postele, v ktorej zostane až do obeda. Napokon usúdil, že už pravdepodobne nezvládne ani tú sprchu, a zívol na plné ústa, lebo si mohol byť istý, že ho nikto nesleduje.

Po tom, čo strávil celý deň v kuchyni, kde ho neprestajne pozorovali desiatky očí, mu nesmierne dobre padlo vrátiť sa do prázdneho bytu, kde mohol robiť, čo sa mu zachcelo. Patrilo k tomu aj zívanie bez zakrývania úst, ako aj to, že môže pchať do hrnca svoju vidličku a nie zakaždým používať na ochutnávanie novú lyžičku. Vravel si, že nie je na zahodenie ani to, že vo vlastnom byte môže človek behať len v spodnej bielizni, a tak odstúpil od dverí a vyzliekol si koženú bundu aj košeľu. Do bytu však, bohužiaľ, chodieval len prespávať a iba zriedka mohol vychutnať výhody vlastného bývania.

Kým s ďalším zívnutím prechádzal po byte, premietal si v hlave celý deň.

Po tom, ako vyčistil žalúdok svojmu zástupcovi (alebo sa o to aspoň pokúsil), sa naňho valili katastrofy od výmyslu sveta. Najskôr mal nie práve uspokojivý rozhovor s dodávateľom, len s obrovskou námahou sa mu podarilo nájsť niekoho, kto by mu zohnal ustrice Belon, a už o chvíľu sa musel pozerať na to, ako jeden učeň rozvaril lososa pre primátora. Potom mu nezostalo nič iné, ako odmietnuť maliara, ktorý mu prišiel ukázať svoje strašné obrazy. Keďže Andrew videl, ako jeho bývalej priateľke Mii záleží na tom, aby dal tomuto nádejnému umelcovi šancu, bolo mu jasné, že kvôli odmietnutiu si to poriadne vypije. Rozhodne by však vo svojej reštaurácii nevyvesil ani jediný obraz, ktorý by vyzeral ako abstraktná karikatúra mužského údu. Nebol síce prudérny a nemal ani pocit, že by mu chýbal umelecký vkus, ale rozhodne vedel, že nikto nezaplatí tristo dolárov za menu, pokiaľ naňho budú zo stien žiariť krikľavo ružové pohlavné orgány. Isteže, na spoločné horúce víkendy, ktoré trávil s Miou v Santa Barbare, mal naozaj veľmi pekné spomienky. Napokon, mali rozhodne čo-to spoločné s témou umelcových obrazov. Ale čo je veľa, to je veľa.

Andrew si mlčky prezrel obrazy, ktoré mu mladý maliar oduševnene poukazoval, a nevedel prísť na to, čo také spravil, že ho Mia takto trestá. Rozišli sa predsa v dobrom. Určite si nezaslúžil, aby mu vešala na krk takýchto ľudí. Pestrofarebné mužské údy, ktoré sa navyše mierne ponášali na Charlieho Chaplina. To už je priveľa.

Striasol sa, pokrčil plecami, pokrútil hlavou a poobzeral sa po byte. Veci zhodil na stoličku pri dverách a kľúče položil do ozdobnej misky, ktorá stála hneď vedľa na malom sekretári.

Andrew by dal momentálne hocičo za masáž. Namiesto toho však začal otvárať listy, ktoré mu strčil do rúk vrátnik, vlečúc sa k oknu.

Keďže mu všetku dôležitú poštu týkajúcu sa reštaurácie posielali do kancelárie, v týchto obálkach, ktoré bez chuti prechádzal, sa nachádzala len reklama: na pôžičky, botoxové procedúry a sprostredkovanie partnerov. O prvé dve nemal záujem a vďaka práci nemal čas na hľadanie partnerky, a tak cestou do kuchyne hodil všetky obálky do koša.

Otvoril iba jediný list, aj to so znechuteným výrazom. Bola to pozvánka na párty v rámci predvolebnej kampane Andrewovho brata, ktorý sa vydal v otcových šľapajach a chcel sa stať politikom.

Andrew sa zamyslene oprel o dvojdverovú chladničku a ešte raz si preletel formálnu pozvánku vytlačenú na drahom papieri. Oficiálne sa v nej písalo, že jeho brat Richard Henry Knight kandiduje vo voľbách na generálneho prokurátora v Massachusetts a žiada ho o podporu formou účasti na jeho predvolebnej párty.

V pravej dlani skrčil papier a znechutene rozmýšľal, prečo jeho brat nemôže jednoducho zdvihnúť telefón a zavolať mu. Radšej mu pošle oficiálny list ako všetkým známym. Alebo, presnejšie povedané, dá mu poslať list. Na to má určite ľudí. Bolo by veľmi milé, keby ho brat zasvätil do svojich plánov. Ako syn politika sa aj Andrew kedysi zúčastňoval na nespočetných podujatiach tohto typu, vedel teda, ako takéto akcie prebiehajú. To, že sa stal kuchárom, nemenilo predsa nič na tom, že sa zaujíma o politické ambície svojej rodiny. Rád by aj naďalej vedel, čo sa deje v kancelárii jeho otca, či už vymenoval sestru za svoju partnerku a ako vyzerajú bratove politické plány. To, že svoje štúdium práva zavesil na klinec, ešte neznamená, že nechce vedieť, ako sa má jeho rodina.

Jeho otec sa však, žiaľ, ani po jedenástich rokoch nezmieril s tým, že vymenil advokátsky talár za kuchársku zásteru. Andrew tušil, ako sa otec hanbil, že jeho najmladší syn pracuje v takejto branži. To, že jeho syn radšej varil jedlo namiesto študovania právnych dokumentov a prednášania politických rečí, ležalo Henrymu Carlislovi Knightovi v žalúdku. Knightovci neboli len jednou z najbohatších a najvplyvnejších rodín východného pobrežia, ale od čias vojny Severu proti Juhu sa aj zúčastňovali na politickom živote Spojených štátov. To, že jeden z ich synov nekráča v stopách svojich predkov, ale teší ho stáť za sporákom a piecť mäso, nedokázal Andrewov otec prijať.

Odkedy jeho najmladší syn vo svojich dvadsiatich štyroch rokoch pri večeri na Deň vďakyvzdania vyhlásil, že odchádza zo školy a pôjde sa učiť za kuchára ku kuchárskemu majstrovi do New Yorku, od otca sa dočkal iba neporozumenia a hnevu.

Hoci Andrew pozval otca do svojej reštaurácie za posledné mesiace niekoľkokrát, neukázal sa ani jediný raz. Navyše sa tam objavili mama so sestrou, ale po trojchodovom menu len krátko pochválili tuniačí tartar a rovnako rýchlo sa vytratili. Očividne sa necítili najlepšie. Jeho mama do kuchyne doma zavítala len nato, aby skontrolovala účty a prebrala s kuchárkou menu, preto si Andrew vedel predstaviť, ako sa musela diviť tomu, že jej vlastný syn si na živobytie zarába ako šéfkuchár.

Jeho cieľom, na ktorom pracoval posledné roky, však nebolo len splniť si sen a stať sa kuchárom, ale tiež dokázať svojej rodine, že môže byť úspešný aj bez toho, aby mal vo vrecku diplom z práva. Poháňala ho obrovská túžba ukázať otcovi, že aj z neho niečo môže byť. Dodnes mu znela v ušiach pohŕdavá výstraha, že ak sa vykašle na štúdium preto, aby druhým ľuďom korenil jedlo, pokazí si budúcnosť. Zdalo sa, že na otcovom sklamaní nezmenilo nič ani jeho výborné vzdelanie v hviezdnej reštaurácii, blesková kariéra najmladšieho šéfkuchára v Los Angeles, ani obdivuhodná skutočnosť, že mu patrí jedna z viac než dobre fungujúcich reštaurácií. Z jeho syna sa nestal právnik, a tak na ničom inom nezáležalo.

Andrew namrzene otvoril chladničku, vybral z nej fľašu piva a vošiel do luxusnej obývačky. Pomaly si priložil k ústam fľašu a dal si poriadny dúšok, hľadiac cez presklené priečelie budovy, z ktorej bol čarovný výhľad na Charles River. Dôvodom, prečo si Andrew kúpil tento byt, aj keď bol priveľký pre človeka, ktorý sa sotva zdržiava doma, bol zasa jeho otec. Čisté plytvanie. Menší a lacnejší byt by splnil svoj účel rovnako, ale Andrew myslel len na to, že apartmán s výhľadom na Charles River, situovaný medzi historickými a prominentnými štvrťami Beacon Hill a Back Bay, predstavuje dokonalý symbol spoločenského postavenia. Vlastníctvo takéhoto bytu v Bostone znamenalo, že jeho majiteľ je úspešný, preto Andrew dlho neváhal a pristal na jeho kúpu. Dúfal, že otec konečne pochopí, čo jeho syn dokázal.

Problém však spočíval v tom, že jeho otca očividne vôbec nezaujímalo, čo jeho syn robí, kde býva a ako žije. Richardove politické ambície, to bola úplne iná vec. Snažiť sa v tridsiatich piatich rokoch o otcovo uznanie bolo možno zúfalé, no Andrew vedel, že by sa mu žilo oveľa lepšie, keby si rodina všímala jeho úspechy.

S pivom v ruke podišiel k televízoru a zapol ho. Unavene prepínal kanály, ale nebavil ho dotieravý teleshopping ani nespočetné reality šou, ktoré vysielali od rána do večera. Nakoniec skončil pri správach, v ktorých ukazovali jednu katastrofu za druhou.

S nezáujmom vypol zvuk, chvíľu sledoval predpoveď počasia, až sa napokon úplne odvrátil od televízora a pristúpil k odkazovaču, aby si vypočul nové správy. Kým popíjal pivo a otupene sa sám seba spytoval, či má vôbec chuť robiť si večeru, zapol si prvý odkaz.

Obývačkou sa zrazu rozliehal hlas jeho bývalej priateľky, ktorá piskľavým hlasom a až s priveľkým nadšením štebotala: „Ahoj, Andrew, tu Mia. Len som sa ťa chcela spýtať, ako to dnes dopadlo. Zavolaj mi. Pá!“

Nie, to teda určite nespraví, tým si bol istý. Pokrútil hlavou a Miin odkaz vymazal. Okrem minimálnych zábran v posteli mala totiž Mia, žiaľ, aj talent na tie najhoršie a najhlučnejšie scény, aké môžu ženy predvádzať mužom. Nerozišiel sa s ňou preto, aby naňho teraz zase vrieskala.

Odovzdane si vypočul aj ďalšiu správu. Tá bola od tety Daisy, ktorej nadšenie nebolo o nič menšie.

„Andy, nechcela som ťa vyrušovať pri práci, preto ti volám domov. Alice som, bohužiaľ, nezastihla, a tak ti rovno posielam číslo toho producenta, aby si mu mohol zavolať a dohodnúť sa s ním na termíne sám. Napríklad zajtra by istotne nebolo priskoro. Maj sa krásne, môj drahý.“

Kým Daisy recitovala telefónne číslo, Andy zostal stáť na mieste a doprial si ďalší dúšok piva. Správu síce nevymazal, ale jedno mu bolo jasné: tetinmu producentovi volať nebude.

Aj ďalšia správa patrila do kategórie, bez ktorých by sa zaobišiel.

„Pán Knight, pri telefóne je váš bankový poradca Irving Sandler. Rád by som s vami prebral jednu veľmi zaujímavú investičnú príležitosť. Budem sa tešiť na váš telefonát.“

Povedal si, že túto správu môže tiež bez problémov vymazať. Oprel sa o komodu, na ktorej stál odkazovač, a pustil ďalšiu správu.

„Dobrý deň, pán Knight, volám sa Shaw a píšem pre časopis Ledger. Keby ste mali záujem o rozhovor, rada by som si s vami dohodla termín.“

Andrew prevrátil oči, opäť sa napil piva a vzápätí znova počul tetin hlas.

„To som zase ja, Andy. Dostal si pozvánku na Richardovu párty? Vedel si, že tvoj brat kandiduje? Zatiaľ čau!“

Andrew naštvane zízal na odkazovač. Jeho teta naozaj vedela sypať soľ do rany, to jej musel uznať. Vymazal aj túto správu, len aby si hneď nato vypočul veselý hlas zástupcu šéfkuchára.

„Čau, Drew! To som ja, Nick. Nič v zlom, ale nemohli by sme sa ešte raz porozprávať o tých mandľovkách? Napríklad pri pive?“

Andy si nešťastne priložil na čelo studenú fľašu. Čo také zlé spravil v minulom živote? Dúfal, že po tomto katastrofálnom dni si dožičí aspoň trochu pokoja, ale ešte si ani nevypočul všetky odkazy, a už mu na spánkoch pulzovala krv a netúžil po ničom inom, ako ocitnúť sa na opustenom ostrove. K jeho upokojeniu veru neprispela ani ďalšia správa. „Andrew, tu je zase Mia! Môžeš mi vysvetliť, čo ti to napadlo, že si tak odbil Petra a jeho obrazy? Čakám, že mi zavoláš.“

S povzdychom mu klesla hlava.

„Čau, Drew! Počuj, starý, dúfam, že si nezabudol na zajtrajšiu párty, na ktorej ťa očakávam. Ozaj, a nikoho si nevoď, bude tam dosť slobodných báb!“ To bol jeho kamarát Aaron, na ktorého pozvanie zabudol alebo, lepšie povedané, ani sa nikdy nesnažil pamätať si ho. Neplánoval ísť na túto párty. Nebol by práve najpríjemnejším hosťom a nepociťoval najmenšiu chuť miešať sa medzi dobre sa baviacich ľudí.

Rezignovane civel na odkazovač, na blikajúce číslo deväť, ktoré upozorňovalo na deväť ďalších správ, a vypol ho. Zrazu sa cítil starý, bez nálady a bez najmenšej chuti do života.

Myšlienka na párty sa mu protivila.

Myšlienka na predvolebnú kampaň jeho brata sa mu neprotivila o nič menej.

Myšlienka na vlastný televízny program sa mu protivila ešte viac.

A na jeho vlastné zhrozenie sa mu najviac protivila myšlienka na to, že zajtra ráno opäť pôjde do reštaurácie a celý deň strávi v kuchyni.

Prečo mu zrazu všetko pripadá také nezmyselné? A prečo mu nezostala ani štipka chuti do varenia?

Zvalil sa na gauč, hľadel do prázdna a rozmýšľal, čo sa s ním deje. Chcel sa síce prinútiť ísť ráno opäť do práce, veľmi ho to však netešilo. Mal pocit, že ak nechce stratiť zdravý rozum, musí niečo zmeniť. Takto to už ďalej nepôjde.

Možnože predsa len potrebuje prestávku.

Rezignovane pokrčil nosom a zaprisahal sa, že v žiadnom prípade nebude jazdiť na slonovi pred Tádž Mahalom.

Table of Contents

1