Patricia Cornwell

DEPRAVED HEART

Copyright © 2015 by Cornwell Entertainment, Inc.

Translation © 2017 by Miriam Ghaniová

Poetry translation © 2017 by Mila Haughová

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by Ikar

Z anglického originálu Depraved Heart (William Morrow, an imprint of HarperCollinsPublishers, New York 2016) preložila Miriam Ghaniová.

Verše preložila Mila Haughová.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2017 ako svoju 1132. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5758-0

Venujem Staci

Daj si pozor, Herr Boh,

Herr Lucifer,

daj si pozor!

Z popola dvíham sa

s ohnivou hrivou,

namiesto vzduchu hlcem mužov.

Silvia Plathová: Luna a Tis

1

Toho starého medvedíka som darovala Lucy, keď mala desať rokov. Pomenovala ho Uličník. Sedel na jej vankúši na posteli, ustlanej s vojenskou presnosťou alebo ako dokonale upravené nemocničné lôžko.

Chronicky pokojný medvedík na mňa slepo hľadí, čiernu papuľku má vyšitú priadzou v tvare obráteného písmena V. Asi som si len predstavovala, aký bol šťastný a vďačný, že som ho zachránila. Nemá zmysel rozprávať o vypchaných zvieratách, najmä keď má takéto myšlienky právnička, vedkyňa a lekárka, ktorá by mala predovšetkým zmýšľať logicky.

Zaplaví ma zmätok citov pri nečakanom pohľade na medvedíka na videonahrávke, ktorá sa mi práve ocitla v mobile. Musela to snímať stacionárna kamera, sklonená v určitom uhle, možno umiestnená v dierke v strope. Vidím hladké kúsky látky znázorňujúce medvedíkove pazúry, jemnú olivovozelenú mohérovú srsť, čierne zreničky v jantárových očiach aj žltú visačku Steiff v uchu. Spomínam si, že meral asi dvadsať centimetrov, aj preto bol pre rútiacu sa raketu Lucy, moju jedinú neter, de facto moje dieťa, veľmi príjemným spoločníkom.

Tú hračku som našla pred desiatkami rokov na otlčenej starej knihovničke, plnej páchnucich starých zväzkov kníh o záhradkárčení a domoch v južanskom štýle, v modernej časti Richmondu vo Virgínii, ktorá sa nazývala Carytown. Medvedík mal na sebe bielu pletenú halenu. Vyzliekla som mu ju a opravila som ho ako plastický chirurg. Potom som ho oprala vo vlažnej vode šampónom aj antibakteriálnym mydlom a vysušila som ho sušičom na vlasy, nastaveným na chladný vzduch. Rozhodla som sa, že to bude on, nie ona. Vyzeral lepšie bez tej hlúpej haleny alebo iného oblečenia. Doberala som si Lucy, že môže byť pyšná, lebo má holého medveďa. Prisvedčila, že je to tak.

Ak budeš pridlho sedieť bez pohybu, moja teta Kay ti strhne oblečenie a rozpára ti útroby ostrým nožom. Potom ťa zašije a nechá ťa nahého, dodala veselo.

Nevhodné. Hrozné. Vôbec nie vtipné. V tom čase mala Lucy len desať rokov. Zrazu mi v hlave zaznie jej ostrý detský hlas. Urobím krok dozadu od červenohnedej rozkladajúcej sa krvi, na okrajoch už žltnúcej, ktorá pokrýva mramorovú podlahu. Aj zápach nesúci sa vo vzduchu je nechutný a akýsi temný. Muchy sú ako légia drobných démonov, ktorých vyslal sám Belzebub. Smrť je nenásytná a odpudzujúca. Napáda ľudské zmysly. Vzbudí do stavu pohotovosti všetky bunky a hrozí, že aj vám vezme život. Buďte opatrní, držte sa čo najďalej. Utekajte do hôr. Veď práve vy môžete byť na rade.

Ľudia sú naprogramovaní tak, že mŕtve telá sú im odporné a vyhýbajú sa im ako moru. V tomto zakorenenom inštinkte je však zahrnutá aj zriedkavá výnimka, ktorá je nevyhnutná, aby kmeň zostal zdravý a prežil. Iba niekoľkí z nás vchádzajú do tohto sveta a netrápi ich hrôza. V skutočnosti nás tam ťahá, fascinuje nás to, sme zvedaví, a to je dobrá vec. Niekto musí varovať a chrániť tých, čo tu zostanú. Voľakto sa musí postarať aj o to nepríjemné, pýtať sa prečo, ako a kto a starostlivo nás zbaviť rozkladajúcich sa zvyškov, kým sa nerozšíri nejaká infekcia.

Myslím si, že títo zvláštni ľudia boli stvorení zvlášť. Či je to lepšie, alebo horšie, nie sme ako ostatní. Vždy som to vedela. Dajte mi silnú škótsku a pripustím, že nie som celkom normálna a nikdy som ani nebola. Nebojím sa smrti. Len zriedkavo si všímam iné ako to, čo mi chcú jej okolnosti povedať. Zápach, tekutiny, muchy, supy, hlodavce. Aj tie prispievajú k pravde, ktorú hľadám. Je dôležité, aby som rozpoznala a rešpektovala život, ktorý ešte pokračuje vo zvyškoch, čo skúmam a zbieram.

Hovorím to preto, aby som vysvetlila, že mňa neľaká to, čo vystraší väčšinu ľudí a zdá sa im to nechutné. Vlastne... nemá to nič spoločné s Lucy. Veľmi ju ľúbim. Vždy som ju ľúbila. Cítim sa za ňu zodpovedná a všeličo si vyčítam. Asi práve o to ide, keď vo videofilme spoznávam obyčajnú izbu. Steny má natreté vanilkovožltou farbou. Som majsterka dizajnu, autorita, pozorná teta, ktorá svoju neter nasťahovala do tej internátnej izby a dala jej tam aj medvedíka.

Vyzerá rovnako pekne, ako keď som ho oprala a dala do poriadku. Bolo to kedysi na začiatku mojej kariéry a vzala som ho zo zaprášeného richmondského obchodu. Nespomínam si, kedy a kde som ho videla naposledy. Nemám potuchy, či ho Lucy nestratila, niekomu nedala, alebo jednoducho neskryla do šatníka. Na chvíľu prestanem pozorne sledovať videokazetu, lebo neďaleko, o niekoľko miestností ďalej sa ozve záchvat kašľa. Nachádzam sa v krásnom dome, v ktorom práve zomrela bohatá mladá žena.

„Bože. Čo je to? Azda sa niekto nakazil brušným týfusom?“ šomre cambridgeský policajný vyšetrovateľ Pete Marino. Rozpráva sa a žartuje so svojimi kolegami, tak ako to vedia len policajti.

Massachusettský štátny policajt, ktorého meno nepoznám, asi dostal letnú chrípku. Po chvíli však začínam aj ja premýšľať, či je to naozaj len záchvat kašľa.

„Počujte, človeče, čo vám je? Čo ak ma nakazíte? Mohli by ste sa postaviť trochu ďalej?“ hundre Marino.

„Nie je to nákazlivé.“ Ozve sa ďalší záchvat kašľa.

„Kriste, aspoň si zakryte ústa!“

„Ako to mám urobiť, keď mám ochranné rukavice?“

„Dopekla, tak si ich dajte dolu!“

„V nijakom prípade. Nenechám tu svoju DNA.“

„Naozaj? Vari sa kašľom nešíri DNA z jedného konca domu na druhý zakaždým, keď vás to chytí?“

Odvrátim sa od Marina aj policajta a znova upriem zrak na displej telefónu. Na videozázname sa odratúvajú sekundy, no internátna izba zostáva prázdna. Nie je tam nikto, len na Lucinej vojensky ustlanej posteli nepohodlne sedí medvedík. Na úzkych tenkých matracoch s jediným vankúšom sú biela plachta a hnedá prikrývka, akoby boli namaľované, nie skutočné. Neznášam postele, ktoré sú napnuté ako struna. Vyhýbam sa im pri každej príležitosti.

Moja posteľ doma má mäkké ortopedické matrace, jemné línie a mäkké luxusné prikrývky. Uvoľním sa, len čo si na ňu konečne ľahnem. Tam mám sex, snívam alebo ešte nesnívam. Nemám rada pocit stiesnenosti. Nezaspala by som s pocitom obmedzenia ako múmia s minimálnou cirkuláciou krvi v nohách. Nie som zvyknutá na taký vojenský režim, na prísnu domácnosť ani na všivavé motely či baraky. Áno, strávila som veľa času aj na nehostinných miestach, ale nemala som na výber. Lucy je iný príbeh. Nežije už síce celkom po sparťansky, ale nezáleží jej až tak na pohodlí ako mne.

Vložte ju do spacieho vaku uprostred lesa alebo púšte a bude spokojná, ak bude mať zbraň, technológiu a dokáže sa obrániť pred nepriateľom, nech už je to v danej chvíli ktokoľvek. Bude donekonečna kontrolovať okolie a to je ďalší kontroverzný argument. Vari Lucy nemala potuchy, že ju sledujú v jej vlastnej izbe?

Nevedela o tom. Určite o tom nevedela.

Uvedomím si, že tá videonahrávka vznikla pred šestnástimi, možno aj pred devätnástimi rokmi pomocou tej najpokrokovejšej techniky, aká vtedy bola k dispozícii. Megapixelová multikamera. Skrytá. Ovládaná diaľkovo. Určite výdobytok vývoja nového milénia. Istotne nebola ani zastaraná. Nič iné by som ani nečakala.

Technické vybavenie mojej netere vždy predbieha súčasnosť a v polovici alebo koncom deväťdesiatych rokov minulého storočia by vedela skôr ako iní o poslednom vývoji sledovacej techniky. To však ešte neznamená, že Lucy sama nainštalovala skrytú snímaciu techniku do vlastnej izby, keď pracovala pre FBI a stále pritom študovala. Spomínam si, že aj vtedy bola veľmi tajnostkárska a súkromnícka, aká je aj dnes.

V mojom vnútornom dialógu sa stále objavujú slová, ako sú sledovanie a špehovanie, lebo som presvedčená, že túto videokazetu nenahrali tak, že by o nej vedela. Určite o nej nevedela a to je dôležité. Okrem toho neverím ani tomu, že mi tú nahrávku poslala sama Lucy, hoci sa zdá, že to spravila práve ona zo svojho núdzového čísla. To je veľmi dôležité a zároveň problematické. Okrem toho jej núdzové číslo nemá nikto. Viem na jednej ruke spočítať ľudí, ktorí ho majú. Pozorne si ďalej prezerám detaily záznamu. Začal sa prehrávať pred desiatimi sekundami. Teraz beží jedenásta. Štrnásta, šestnásta. Prezerám si obrázky nasnímané z rôznych uhlov.

Keby tam nebol medvedík Uličník, možno by som ani nespoznala Lucinu bývalú izbu s bielymi horizontálnymi žalúziami, sklopenými dozadu, takže pripomínajú jednoliatu látku alebo opačne začesanú srsť. Ten zvyk ma vždy privádzal do stavu nepríčetnosti. Zvykla zaťahovať žalúzie opačne a mne sa nechcelo stále opakovať, že je to rovnaké, akoby mala spodnú bielizeň oblečenú naopak. Tvrdila, že keď sú žalúzie zatiahnuté takto, dovnútra nevidieť. Toho sa bojí človek, ktorý si myslí, že ho sledujú, stopujú či špehujú. Lucy by niekomu tú možnosť len tak nedopriala.

Iba keby o tom nevedela. Len keby dôverovala tomu, ktokoľvek to nasnímal.

Sekundy plynú a internátna izba je stále rovnaká. Prázdna a tichá.

Steny aj dláždená podlaha sú biele, lacný nábytok je z javorového dreva, všetko jednoduché a praktické. Znova si na to spomínam a v pamäti sa mi vynárajú bolestné spomienky, ktoré by človek najradšej zabetónoval. To, čo práve vidím vo svojom mobile, by mohla byť aj súkromná izba v dákej psychiatrickej liečebni. Alebo izba nejakého dôstojníka na vojenskej základni. Prípadne prechodné bydlisko. Ja však presne viem, na čo sa pozerám. Toho medvedíka by som spoznala hocikde.

Pán Uličník putoval všade, kam šla Lucy, a keď sa pozerám na jeho uštipačnú tvár, spomeniem si, čo sa so mnou dialo počas tých dávno zabudnutých dní v deväťdesiatych rokoch minulého storočia. Bola som hlavná súdna lekárka vo Virgínii, prvá žena na takom poste. Starala som sa o Lucy, lebo moja sebecká sestra Dorothy sa rozhodla zveriť mi ju. To, čo najprv vyzeralo ako krátka neohlásená návšteva, sa zmenilo na večnosť a načasovanie nemohlo byť horšie.

Bolo to moje prvé leto v Richmonde a riešili sme prípad sériového vraha, ktorý škrtil ženy rovno u nich doma vo vlastnej posteli. Vraždy boli čoraz desivejšie a sadistickejšie. Nemohli sme ho dostať. Nemali sme nijakú stopu. Ja som tam bola nová a novinári aj politici na mňa tlačili ako lavína. Bola som nevhodná osoba, chladná a odmeraná a navyše zvláštna. Ktorá žena pôjde dobrovoľne rezať ľudské telá do márnice? Bola to nevďačná práca a chýbal mi južanský šarm. Nepochádzala som z Jamestownu a nebola som májový kvet, ako sa hovorí. Narodila som sa v Miami a patrila som medzi katolíckych odpadlíkov, multikultúrna sociálna liberálka, čo chcela urobiť kariéru v bývalom hlavnom meste Konfederácie, kde bol pomer vrážd na počet obyvateľov najvyšší v USA.

Nikdy som nepočula uspokojivé vysvetlenie, prečo sa práve Richmond ocitol na najvyššej priečke, pokiaľ šlo o vraždy, a aký zmysel malo, že sa tým policajti vychvaľovali. Preto som nerozumela ani opätovnému uzákoneniu výdobytkov občianskej vojny. Prečo máte oslavovať to, o čo ste už raz prišli? Rýchlo som sa naučila potlačiť toľký skepticizmus, a keď sa ma pýtali, či som Yankee, povedala som, že bejzbal nesledujem. To človeka zvyčajne umlčalo.

Rozruch z toho, že som prvá hlavná súdna lekárka v USA, rýchlo vyprchal a bronzový prsteň, ktorý som dostala, stratil lesk. Virgínia Thomasa Jeffersona mi pripadala ako tvrdohlavá stará vojenská zóna, nie ako bašta civilizácie a osvety, a netrvalo dlho, kým pravda vyplávala na povrch. Bývalý šéf súdnych lekárov bol bigotný alkoholik, ktorý neznášal ženy. Zomrel náhle a zanechal po sebe katastrofu. Ani jeden vzdelaný patológ so slušnou reputáciou nechcel po ňom prebrať miesto. Ľuďom na vyšších pozíciách skrsla spásonosná myšlienka: A čo žena?

Ženy sú dobré na to, aby upratali neporiadok. Prečo nenájsť ženu skúsenú vo forenznej vede? Nezáleží na tom, že je mladá a nemá dosť skúseností, aby viedla celoštátnu ustanovizeň. Ak je dostatočne kvalifikovaná pre súdy a má dobré spôsoby, môže tu rásť. Čo tak príliš vzdelaná, prácou posadnutá perfekcionistka, pôvodom Talianka, ktorá vyrastala v špine a chudobe, rozvedená a bezdetná, ktorá má ambície všeličo dokázať?

Nuž, nemala som deti, až kým sa nestalo niečo nečakané. Jediná dcéra mojej sestry Lucy Farinelliová sa zrazu ocitla pri mojich dverách. Toto dieťa malo už desať rokov a vedelo viac o počítačoch a rôznych mechanických veciach ako ja. Okrem toho Lucy predstavovala tvrdý oriešok, čo sa týkalo vhodného správania. Vyhlásiť, že bola ťažký prípad, je to isté, akoby ste povedali, že blesk je nevyspytateľný. Je to skutočnosť a vždy to tak bude.

Moja neter predstavovala jedným slovom výzvu. Bola nemenná a nenapraviteľná. Už ako dieťa neskutočná a neslušná. Bola geniálne pôvodná, vždy nahnevaná, občas krásna, drsná, zlostná, nebojácna, neľútostná a nedotknuteľná, precitlivená a nenásytná. Nič, čo ste urobili, nebolo pre ňu dosť. Ja som sa však snažila. Skúšala som všetky možnosti. Vždy som sa bála, že budem zlá matka. Nemala som dôvod byť dobrá.

Myslela som, že keď jej darujem plyšového medvedíka, zanedbané malé dievča bude mať pocit, že ho má niekto rád. A teraz vidím pána Uličníka sedieť na posteli v bývalej Lucinej izbe na nahrávke, o ktorej som ešte pred minútou netušila. Namiesto pokoja ma zrazu zaplaví šok. Nahrávka má na mňa ťaživý vplyv. Sústredím sa, aby som jasne, objektívne a vedecky premýšľala. Musím. Videozáznam, ktorý sa mi práve prehráva v mobile, je pôvodný, nie je to nijaký falzifikát. Je dôležité, aby som to prijala. Nevyrobili ho vo photoshope ani inak. Veľmi dobre viem, na čo sa pozerám.

Snažím sa presne si vymedziť, kedy Lucy najprv pracovala ako interná zamestnankyňa a neskôr ako nová agentka. Potom o tú prácu prišla. Z FBI ju doslova vykopli. Nato začala pracovať v ATF, v Úrade pre alkohol, drogy a strelné zbrane. Stala sa z nej ziskuchtivá špecialistka a vzápätí zmizla na nejakú misiu, o ktorej radšej nechcem nič vedieť. Napokon si založila vlastnú forenznú počítačovú spoločnosť v New Yorku, no aj odtiaľ nakoniec utiekla.

Vraciam sa do skutočnosti. Je piatkové dopoludnie uprostred augusta a Lucy má tridsaťpäť rokov. Stala sa z nej mimoriadne bohatá podnikateľka, ktorá sa so mnou štedro delí o svoj talent v našom Cambridgeskom forenznom centre. Sledujem nahrávku a akoby som sa ocitla naraz na dvoch miestach. Akoby som sa vrátila v čase a zároveň som v súčasnosti. Sú prepojené. Kontinuálne.

Všetko, čo som doteraz urobila, akoby ma nezastaviteľne tlačilo dopredu ako nejaká tektonická doska. Dotlačilo ma až do tohto mramorom obloženého foyeru, teraz postriekaného rozkladajúcou sa krvou. To, čo sa stalo predtým, ma priviedlo rovno sem, kde krívam od bolesti s ťažko zranenou nohou nad rozkladajúcou sa mŕtvolou ležiacou na podlahe. Moja minulosť. Čo je však dôležitejšie, je to aj Lucina minulosť. Predstavím si celú galaxiu meniacich sa tvarov a tajomstiev v nekonečnej tmavej prázdnote. Tma, škandály, zrada, klamstvá, nadobudnuté bohatstvo, stratené a znova získané, nevhodná streľba, dobrá a takmer vedľa.

Náš spoločný život sa začal s nádejou, so snami a sľubmi, bol lepší aj horší, napokon nebol taký zlý a potom bol celkom fajn, až všetko šlo do pekla v júni tohto roku, keď som takmer zomrela. So strachom si vybavím ten hororový príbeh a budem naň tak asi spomínať stále. Veľmi som sa mýlila. Akoby som vyskočila z rútiaceho sa vlaku, aby do mňa vrazil vlak prechádzajúci opačným smerom.

2

„Pýtal sa niekto doktorky?“ Ten hlas patrí radovému cambridgeskému policajtovi Hydovi. „Podľa mňa to mohla spôsobiť aj marihuana. Dáte si viac trávy, lietate vo výškach a zrazu vám skrsne v hlave nejaká hlúposť, napríklad, čo keby som nahý vymenil žiarovku. To znie múdro, nie? Ha! Až príliš múdro, však? Potom uprostred noci spadnete z rebríka, nikto nie je nablízku a vy zostanete ležať s rozbitou hlavou.“

Policajt Hyde sa menom volá Park. Pre dieťa je to hrozné meno, určite mu v škole dávali rôzne nevhodné prezývky. Okrem toho je policajt Park Hyde územčistý nízky muž, pehavý a s vlasmi ako mrkva, ako paródia na film o handrovom Andym. V tej chvíli ho nevidím, ale veľmi dobre počujem, rovnako ako celkom jasne cítim rôzne zápachy (to nie je vtip). Predstavujem si zápachy a zvuky vo farebnom spektre alebo ako nástroje v orchestri. Úplne ľahko ich dokážem odlíšiť, naozaj som v tom dobrá. Napríklad taká kolínska. Niektorí policajti si jej dávajú priveľa. Aj Hydova mužská vôňa s pižmom je rovnako prenikavá ako jeho hlas. Počujem, ako vo vedľajšej miestnosti hovorí o mne, pýta sa, čo robím a či si uvedomujem, že tá mŕtva žena brala drogy, bola pravdepodobne psychicky narušená, často na hrane bláznovstva. Policajti chodia a žartujú, ako keby som tu ani nebola. Hyde vedie rozhovor, vtipkuje a vôbec si nedáva pozor na jazyk, najmä pokiaľ ide o mňa.

Čo našla tá doktorka Smrť? Šéfka Zombie vraj... (ozve sa šepot). Kedy sa grófka Kay vráti do svojej truhly? Dokelu. Myslím, že to nie je dobré vzhľadom na to, čo sa pred dvoma mesiacmi udialo na Floride. Chcem sa opýtať, či naozaj vieme, čo sa vtedy stalo na dne mora. Sme si istí, že ju nenapadol žralok? Alebo sa možno bodla náhodou sama? Teraz je však v poriadku, nie? Asi ju to muselo poriadne zobrať. Teraz nás nepočuje, pravda?

Jeho slová nie sú také tiché a plávajú okolo mňa ako črepiny skla, ktoré dokážu porezať. Úlomky myšlienok. Ignorantské, banálne. Hyde je majster vo vymýšľaní hlúpych prezývok a hrozných slovných hračiek. Pamätám si, čo povedal nedávno, teda minulý mesiac, keď sme sa stretli v Cambridgei U Paddyho, aby sme oslávili Marinove narodeniny. Hyde trval na tom, že kúpi ďalšie drinky, a ponúkal mi tvrdý alkohol, napríklad Krvavú Mary alebo Náhlu smrť. Dokonca aj Spontánne samovznietenie.

Dodnes si nie som istá, čo malo znamenať to posledné, ale tvrdil, že obsahuje kukuričnú whisky a nápoj sa podáva horiaci. Nie je to nebezpečné, no človek si niekedy želá, aby bolo. Zopakoval to najmenej päť ráz. Občas vraj robí dabléra v komédiách v miestnych kluboch. Sám o sebe si myslí, že je zábavný. Podľa mňa nie je.

„Je doktorka Smrť stále tu?“

„Vo foyeri.“ Odhodím fialové nitrilové rukavice do koša s biologickým odpadom. Gumené čižmy sa mi šmýkajú, kráčam po zakrvavenej mramorovej podlahe a civiem na displej svojho mobilu.

„Prepáčte, doktorka Scarpettová. Nevedel som, že ma môžete počuť.“

„Môžem.“

„Ach, asi ste počuli všetko, čo som povedal.“

„Počula.“

„Prepáčte. Čo vaša noha?“

„Stále ju mám.“

„Mám vám niečo priniesť?“

„Ďakujem, netreba.“

„My si dáme šišky.“ Jeho hlas sa ozýva z jedálne, no ledva si uvedomujem jeho a ostatných policajtov, ktorí otvárajú skrinky a zásuvky.

Marino s nimi nie je. Už ho nepočujem a neviem, kde v dome sa pohybuje, čo je preňho typické. Robí si svoju prácu a je veľmi súťaživý. Ak je tu čo nájsť, on bude prvý, kto to objaví. Aj ja by som sa mala poobzerať. Nie však teraz. Mojou prioritou je momentálne štyri lomene jedenásť. Tak sme volali Lucinu izbu v FBI vo virgínskom Quanticu.

Videozáznam sa ďalej prehráva sekundu po sekunde, ale nie sú na ňom ľudia, nikto nerozpráva ani nemá nijaké titulky. Neponúka nič, iba statický obraz bývalej Lucinej prázdnej izby. Dávam pozor, či sa neozve nejaký zvuk, pridám hlasitosť, počúvam cez bezdrôtové slúchadlá.

Helikoptéra. Auto. Streľba na vzdialenej strelnici.

Ozvú sa kroky a ja sa započúvam pozornejšie. Moja pozornosť sa vracia do skutočného sveta. Som tu a teraz, v krásnom historickom dome na okraji harvardského kampusu.

Počujem šuchot gumených podrážok, ako policajti v uniformách vchádzajú do foyeru. Nemajú na topánkach plastové návleky. Nie sú to vyšetrovatelia ani technici obhliadajúci miesto činu, nie je to ani dôstojník Hyde, nikto z nich. Prišli iní a je ich dosť. Chodia von a dnu, odkedy som sem asi pred hodinou prišla, krátko nato, ako tridsaťsedemročnú Chanel Gilbertovú našli mŕtvu neďaleko mahagónových vchodových starožitných dverí v jej historickom dome.

Aký hrozný objav to musel byť. Predstavím si, ako zadnými dverami vošla do domu domáca, asi ako každé iné ráno. Tak vypovedala aj pred políciou. Hneď v tej chvíli si všimla nezvyčajnú horúčavu. Pocítila aj zápach a vošla do foyeru, kde našla ženu, u ktorej pracovala, rozkladať sa na podlahe. Tvár mala bez farby a zdeformovanú, akoby sa hnevala na celý svet. To, čo povedal Hyde, je takmer pravda. Chanel Gilbertová údajne spadla z rebríka, keď vymieňala žiarovky v lustri vo foyeri. Znie to ako zlý vtip, ale nie je vtipné vidieť jej štíhle telo v prvých štádiách rozkladu, na niektorých miestach už nafúknuté a s lepkavou kožou. Po zranení hlavy žila tak dlho, že sa jej stihli vytvoriť podliatiny a opuchliny. Oči má pootvorené a naduté ako buldog, hnedé vlasy polepené od krvi pripomínajú hrdzavejúcu drôtenku. Predpokladám, že potom, ako sa zranila, ležala na podlahe v bezvedomí, krvácala a pritom sa rozvíjal opuch mozgu, ktorý tlačil na hornú časť miechy a neskôr aj na srdce a pľúca.

Policajti nemajú pochybnosti o jej smrti, bez ohľadu na to, o čom debatujú a čo tvrdia. Vlastne sa správajú voyeursky. Svojím spôsobom si užívajú túto drámu a je to ich obľúbený postup. Obviniť obeť. Určite to bola jej chyba. Urobila čosi, čo bolo príčinou jej smrti, hlúpej smrti. Počula som tie slová už niekoľkokrát a vôbec nie som rada, keď ľudia nie sú otvorení všetkým možnostiam. Ja nie som presvedčená, že to bola nehoda. Vyskytuje sa tu veľa prapodivných vecí a rozporov. Ak zomrela v noci alebo dnes skoro ráno, ako predpokladajú policajti, prečo rozklad tak pokročil? Uvažujem o približnom čase smrti a spomeniem si na to, čo hovorieva Marino.

Absolútne grcky, vravieva. Presne to mi zíde na um, no moja intuícia sa chytá niečoho iného. Cítim v dome čiusi prítomnosť. Prítomnosť inej osoby okrem policajtov. Aj okrem tej mŕtvej ženy. Okrem domácej, ktorá prišla dnes ráno o štvrť na osem a v šoku objavila niečo, čo jej zničilo celý deň. Uvedomujem si tu niečo, čo ma znervózňuje, ale nemám na to rozumné vysvetlenie. Vlastne o tom radšej nechcem ani premýšľať.

Zvyčajne sa nedelím o svoje takzvané vnútorné pocity, záblesky svojej intuície. Určite nie s policajtmi, dokonca ani s Marinom nie. Nemala by som si vytvoriť nijaký dojem, ktorý sa nedá dokázať. V skutočnosti je to ešte horšie. Predstavte si, že by ste boli na mojom mieste. Nesmiem mať nijaké pocity, ale zároveň ma obviňujú, ak ich nemám. Inými slovami, tak či onak nemôžem vyhrať. To však nie je nič nové, som na to zvyknutá.

„Madam,“ ozve sa neznámy mužský hlas. Nezdvihnem zrak, len ďalej stojím vo foyeri, od hlavy po päty zahalená bielym ochranným odevom. Mobil mám v holých rukách a telo mŕtvej ženy leží odo mňa iba niekoľko desiatok centimetrov pri vzpriamenom rebríku.

Povolanie neznáme. Nechávala si ho pre seba. Až mimoriadne atraktívna, hnedé vlasy, modré oči. Toľko podľa fotografie vo vodičskom preukaze, ktorý mi ukázali. Dcéra bohatej hollywoodskej režisérky Amandy Gilbertovej, majiteľky tohto luxusného domu, ktorá je na ceste do Bostonu z Los Angeles. Toto viem a vysvetľuje to veľa. Dvaja cambridgeskí policajti a jeden massachusettský štátny policajt práve prechádzajú cez jedáleň a hlasno debatujú o tom, aké filmy nakrútila a nenakrútila Amanda Gilbertová.

„Nevidel som ich. Videl som jeden s Ethanom Hawkom.“

„Ten, ktorý sa nakrúcal dvanásť rokov? Kde vidieť, ako deti rastú...“

„Bolo to super.“

„Už sa neviem dočkať, kedy uvidím Amerického ostreľovača.“

„Čo sa stalo s Chrisom Kylem? Neuveriteľné, nie? Prídeš domov z vojny ako hrdina, zabiješ stoosemdesiat ľudí a nejaký niktoš ťa dostane na strelnici. Ako keby Spiderman zomrel na uštipnutie pavúkom.“ Hovorí to Hyde, zvyšní dvaja policajti postávajú pri schodisku na okraji foyeru. Nepriblížia sa ku mne ani k zápachu, drží ich v úctyhodnej vzdialenosti ako stena horúceho smradľavého vzduchu. „Doktorka Scarpettová? Ako som hovoril, robíme si kávu. Dáte si?“ Hyde má veľké žlté oči, čo pripomínajú mačacie.

„Nie, ďakujem, som v poriadku.“ Vlastne nie som. Napriek tomu, ako pokojne sa tvárim, necítim sa dobre.

V duchu vnímam ďalšie výstrely a vidím záblesky paľby. Počujem, ako guľky tupo narážajú do oceľových terčov. Na betón s cvengotom dopadajú prázdne nábojnice. Na hlavu mi silno praží južné slnko a pod poľnou vojenskou uniformou sa potím. Vybavilo sa mi obdobie, keď všetko v mojom živote bolo najlepšie a zároveň najhoršie.

„A čo fľašku vody, madam? Alebo sódy?“ Je to ten policajt, čo tak kašle. Nepoznám ho, ale nepozdáva sa mi, že ma oslovuje madam.

Chodila som na Cornellovu univerzitu, na právnickú fakultu v Georgetowne a študovala som na Lekárskej fakulte Nemocnice Johna Hopkinsa. Mám hodnosť plukovníčky leteckých síl v zálohe. Zložila som skúšky pred výborom senátu a bola som hostkou v Bielom dome. Som hlavná súdna lekárka v Massachusetts a navyše aj riaditeľka kriminologického laboratória. Nezašla som v živote tak ďaleko, aby som sa dala oslovovať madam.

„Nepotrebujem nič,“ odvetím zdvorilo.

„V termoskách máme celé litre kávy. Je jej dosť a zostane horúca.“

„Dopekla s tvojou horúcou kávou. A čo ľadová?“

„Dobrý nápad, lebo je tu ako na hot joge. Neviem si predstaviť, ako tu bolo predtým.“

„Horšie než v pekle. Presne tak.“ Znova sa ozve ten hrozný kašeľ.

„Myslím, že som už vypotil niekoľko litrov.“

„Mali by sme to tu čo najskôr zabaliť. Nehoda, pravda, doktorka? Zaujímavá bude toxikológia. Počkáme a uvidíme. Mala v sebe toho dosť, bola nafetovaná, a keď sú ľudia v takom stave, nevedia, čo robia.“

Byť mimo a byť nafetovaný sú dva rozdielne stavy a ja neverím, že by za tým bola tráva. Nepoviem nahlas ani slovo o tom, čo mi víri v mysli. Štátny policajt a Hyde si ďalej pinkajú slová ako pri stolnom tenise. Tam a späť. Tam a späť, monotónne, únavne.

Najradšej by som bola, keby ma nechali samu. Aby som sa mohla pozerať do mobilu a zistiť, čo sa, dopekla, deje, kto je za to zodpovedný a prečo. Sem a tam. Pingpong. Policajti neprestávajú tárať.

„Odkedy si na všetko taký odborník, Hyde?“

„Vidím predsa, čo sa okolo mňa v živote deje.“

„A čo tá Amanda Gilbertová? Radšej by sme mali všetko vyriešiť, aby nevznikli nejaké otázky. Asi pozná dôležitých ľudí na vyšších miestach, ktorí by nás upálili zaživa. Určite po tom pôjdu médiá, ak už o tom náhodou nevedia.“

„Ktovie, či mala životnú poistku, keď mamička zavolala políciu k svojej nezamestnanej nadrogovanej dcére.“

„Žeby potrebovala peniaze? Vieš, aká je Amanda Gilbertová bohatá? Podľa googlu má asi dvesto miliónov.“

„Nepáči sa mi fakt, že klimatizácia bola vypnutá. To nie je normálne.“

„Hej, ale ja tomu rozumiem. Presne to ľudia urobia, keď sú nafetovaní. Nalejú si na obilné vločky pomarančový džús a na tenisový kurt si vezmú snehovky.“

„Čo s tým všetkým majú spoločné snehovky?“

„Len hovorím, že človek sa správa inak, keď je opitý.“

Table of Contents

1

2