Obsah

15. březen 1939

Úvod

Doreen Warrinerová

Trevor Chadwick

Beatrice Wellingtonová

Doslov

Poděkování

Bibliografie

Poznámka

O autorovi

Copyright © W. R. Chadwick (heirs), 2017

Translation © Jitka Herynková, 2017

Na památku všech, kteří se na letišti a nástupišti pražského nádraží rozloučili, ale nemohli své blízké následovat.

Mé ženě, které nedokážu dostatečně poděkovat.

15. březen 1939

A řekla

NĚMCI VPOCHODOVALI DO PRAHY

Bezstarostná jedenáctiletá

chápavě se usmívám.

(Nebo zděšeně?

Nebo jsem nechtěla vědět?

Jak to mohu dnes po tolika

letech říct?)

A v dopise jsem psala

Jaké jsou

ty německé uniformy?

A otec mi odpověděl

(a otec mi odpustil):

Ne špatné,

jak už tak uniformy bývají

Gerda Mayerová

(Ze sbírky Monkey on the Analyst’s Couch přeložila Jitka Herynková)

Úvod

Jen věda k smrti pečlivá

vyhrabe křivdy, které křičí

od Luthera až dodneška,

z těch ochořela kultura

a zjistí, co se stalo v Linci

a jaká hmyzí nestvůra

stvořila boha psychopata

W. H. Auden, 1. září 1939

(přeložil Jan Zábrana)

V polovině třicátých let bylo mnoha lidem zřejmé, že se blíží doba, kdy v Evropě vypukne rozsáhlá válka. Ti jasnozřiví a zámožní již sebe a své domácnosti postupně stěhovali do zemí, které se zdály bezpečnější. Postupem času se tento stálý tok emigrace zvětšoval úměrně se zvyšující se agresivitou Třetí říše. V roce 1938 bylo šílenství té kultury v plném proudu. V březnu toho roku bylo obsazeno Rakousko, v září v Mnichově přistoupily Anglie a Francie na starou taktiku politické zbabělosti známou jako výkupné, nyní pojmenovanou jako ústupek, v říjnu byl německou armádou okupován zvláštní konglomerát území kolem hranic Československa nazývaný Sudety, v listopadu se stala jednou z prvních známek přicházející hrůzy Křišťálová noc a tvář psychopata z Lince postupně monopolizovala plakátovací tabule, transparenty a noviny.

Bezprostřední příčinou, která vyvolala v Praze v roce 1938 uprchlickou krizi, byla invaze do Sudet. Německo po tomto území prahlo již dlouho, neboť většina obyvatel byli etničtí Němci. Ti, kdo snili o Velkém Německu, si mysleli, že je parodií, když nežijí na území, které by na mapě mělo mít stejnou barvu jako Vaterland. Vlastně věřili, že v jisté době byly součástí Německa a jejich převedení pod Československo po první světové válce byla velká historická nespravedlnost. Hitlerův vytrvalý tlak se v Mnichově vyplatil, Anglie a Francie souhlasily se záborem Sudet výměnou za mír. A tak se německý válečný stroj dal do pohybu a nastala uprchlická krize.

Uprchlíci pocházeli z velké části ze dvou skupin. Na jedné straně to byli ti, kteří dlouhodobě zásadně nesouhlasili s nacifikací země. Byli to socialisté nebo dokonce, z pohledu Hitlera, ještě hůře komunisté, vedoucí osobnosti různých společenství, nejen politici, ale také lékaři, právníci, umělci, učitelé. Odhaduje se, že bylo sledováno asi na 2 000 osob. Nacisty nenáviděni za svou opozici obávali se o svůj osud, zda nebudou uvězněni. Předpokládali, že v nejlepším případě to bude koncentrační tábor, a tím bude drasticky snížena naděje na život. Dále tu žily rodiny těch mužů, tisíce žen a dětí, které následovaly své mužské členy, a také dokonce značný počet méně důležitých straníků (a jejich rodin), kteří následovali své vedoucí z okupované vlasti.

A pak tu byli Židé, další skupina nenáviděná Hitlerem. Po Křišťálové noci mohlo být, pokud šlo o budoucnost, pár Židů poněkud optimističtějších, ačkoli zcela jistě si nikdo nedovedl představit, jak hrozná ta budoucnost bude. Ale v roce 1938 se mělo za to, že v největším nebezpečí jsou socialisté. Byli považováni za bezprostřední politickou hrozbu. Židé, národnostně nečistí, byli škůdci, kteří měli být, až se naplní čas, vymazáni z mapy Německa. Zpočátku jim bylo dokonce umožněno v rámci očisty území emigrovat, později mělo nastoupit jiné řešení.

A tak všichni, jak socialisté, tak Židé (mnozí byli obojí), prchali do centra Československa po desítkách tisíc jako vyděšené bytosti před lesním požárem. Většinou se uvádí, že jich bylo okolo 200 000. Nastala uprchlická krize podobná té, jakou dnes známe z Afriky, a stejně jako dnes ani tehdy úřady nevěděly, jak s tak velkým počtem lidí naložit. Rozhodně je nechtěly v centru Prahy, a tak je ubytovaly se všemi hrnci a pánvemi, pár dekami a se vším ostatním, co se jim podařilo ze svých domovů zachránit, v různých rozpadajících se zámečcích, opuštěných ubytovnách, školách a táborech od padesáti do sta kilometrů od Prahy. Tam celé rodiny existovaly, jak nejlépe dokázaly, z občasných darů a na polévkách z vyvařoven.

Dnes je to už nějakých sedmdesát let od těch tragických událostí a s pomocí jasnějšího odstupu je možné dojít k vlastnímu přesnému zkoumání a příběh pražských uprchlíků snad vyprávět bez tak zkreslujících zrcadel, jako jsou zjednodušující nadsázky médií, plytké tlachání z druhé ruky na blogu nebo emocionální přehánění životopisců. Můžeme všechny ujistit, že se nebudeme uchylovat k žádným neuváženým srovnáváním se Schindlery, Pimpernely nebo Krysaři.

Do záchrany pražských uprchlíků se zapojila spousta lidí z mnoha zemí. V této knize se soustředíme hlavně na účast Anglie, zvláště na práci Britského výboru pro uprchlíky z Československa (British Committee for Refugees from Czechoslovakia – BCRC), orgán, který stál v čele britského záchranného úsilí. Co se týká aktivit této organizace, v každém případě vyniká pět jmen. Jsou to Doreen Warrinerová, Nicholas Winton, Trevor Chadwick, Bill Barazetti a Beatrice Wellingtonová. Všech pět spolu s mnoha dalšími přivedla do Prahy vážná situace uprchlíků, situace, která byla publikována ve světovém tisku a prostřednictvím široké sítě církví. Všichni, stejně jako básník Auden, byli tou šíleností, která ničila veškerou kulturu, zděšeni a chtěli nějakým způsobem pomoci. Každému je věnována jedna kapitola, ve které je popsán a zhodnocen jeho/její podíl na příběhu pražských uprchlíků. V minulosti již některé příspěvky o tom svědectví podaly, ovšem ne vždy s tou největší přesností. Některým se nedostalo dostatečného uznání za to, co vykonali, jiní získali poněkud větší ocenění, než k tomu fakta opravňovala. Jeden člověk se dočkal ohromného ocenění za skutky, které vykonali jiní. Doufám, že tato kniha pomůže vše uvést na pravou míru.

Doreen Warrinerová

Když 13. října 1938 Doreen Warrinerová přiletěla na zcela nové letiště v Praze-Ruzyni, nemohla znát Audenovu báseň 1. září 1939 – ta byla zveřejněna v The New Republic až téměř rok poté, ale kdyby ji náhodou četla, zcela jistě by jí rozuměla. Právě proto byla v Praze. Už když v tom chladném říjnovém dnu vystoupila z letadla, musela mít smíšené pocity. Původně předpokládala, že s podporou Rockefellerova stipendia zamíří do Západní Indie, kde zamýšlela studovat hospodářské poměry. Ale teď na cestě autem do Prahy bylo vše tak vzdálené a vypadalo to, že má před sebou studenou, chaotickou a pravděpodobně nebezpečnou zimu.

To město dobře znala a milovala ho, ale během jízdy z letiště severními předměstími se obávala, s čím se shledá. Navenek se samozřejmě nic nezměnilo, pouze si všimla, že se po ulicích bezcílně loudá poněkud více vojáků. Známé Václavské náměstí, muzeum, opera, restaurace a divadla, krása Starého Města, to všechno tu bylo jako dřív. Praha byla stále jedno z nejhezčích měst Evropy, ale Doreen Warrinerové a skoro každému, kromě Nevilla Chamberlaina, britského ministerského předsedy, bylo jasné, že to město, dokonce celá země a pravděpodobně celý kontinent balancuje na hraně ohromné katastrofy.

Podle hesla v Dictionary of National Biography se Doreen Warrinerová narodila 16. března 1904 ve Warwickshiru. Její rodiče patřili k venkovské střední třídě. Otec byl obchodník s nemovitostmi, správce statku a později statkář, ale ona zdědila silné sociální cítění po dědečkovi z matčiny strany, knězi v chudé farnosti ve Staffordshiru, který odjel z Irska kvůli své činnosti ve feniánském hnutí. Navštěvovala Malvernský dívčí ústav (ale Malvernský dívčí ústav ji na svých webových stránkách nezařadil na seznam „slavných absolventek“ školy vedle ostatních, jako je Barbara Cartlandová a Thandy Newtonová) a pokračovala na St. Hugh’s College v Oxfordu, kde ukončila studium filozofie, politiky a ekonomie ve dvaadvaceti letech na výbornou. Pochopitelně jako všechny ženy, které v té době studovaly na univerzitě, Doreen byla velmi inteligentní a motivovaná. Rychle stoupala po akademickém žebříčku – vědeckovýzkumná pracovnice na London School of Economics, vědecká pracovnice na Somerville College v Oxfordu, doktorát v roce 1931 a ve svých dvaceti devíti letech se stala asistentkou na University College v Londýně. Bylo to v roce 1933, téhož roku se Hitler stal německým kancléřem.

V Praze Doreen Warrinerová zamířila rovnou do hotelu Alcron, nového paláce ve stylu art deco ve Štěpánské ulici číslo 40, hned vedle Václavského náměstí. Bohužel neměla čas užít si výzdobu džezové éry. Musela… no, to byl její první problém. Proboha, jak od ní mohli očekávat, že se vypořádá s takovým herkulovským úkolem? Kde začít? V kapse měla asi 450 liber, které jí darovali různí příznivci, a venku v okolí Prahy bylo nějakých 200 000 zoufalých strádajících lidí. Měla vágní představu, že bude dlouhé řadě uprchlíků rozdávat přikrývky a misky s polévkou, ale to všechno nestačilo. Jak později napsala: „Neměla jsem vůbec žádnou představu co dělat, jen zoufalé přání něco dělat.“

Samozřejmě bylo důležité nejdřív zjistit „co se děje“, takže hned jak si v pokoji uložila zavazadla, zašla za kvakery, kteří měli rozsáhlou organizaci poskytující pomoc, ale zjistila, že se záchrannými pracemi ještě nezačali. Odtud šla navštívit vůdce sudetských sociálních demokratů Wenzela Jaksche v jeho bytě v Hermannově ulici. Našla smutnou postavu, jejíž život se po invazi do vlasti zcela vykolejil. Nedělal si žádné iluze, tušil, že Německo brzy přinutí českou vládu, aby jim vydala sudetské protinacistické vůdce, jako byl on, a že bude s největší pravděpodobností zabit. Na druhou stranu opustit přátele a stoupence nepřipadalo v úvahu. A situaci neulehčovalo ani to, že po automobilové nehodě chodil o berlích.

Když se ten večer vrátila do Alcronu, setkala se s reportérem listu The News Chronicle, středolevých novin (dokud je nekoupil The Daily Mail a nezrušil je), které byly na straně uprchlíků. A ten jí popsal, jak před pár dny viděl

… vlaky plné uprchlíků ze Sudet, kteří byli posíláni zpátky na okupované území a do vlaků vháněni pod bodáky bajonetů. Ale ty tisíce uprchlíků ze Sudet zůstávaly stále na českém území. Odhadoval, že jich je na 200 000.

Doreen Warrinerová byla v Praze přesně půl dne a rychlokurz o podmínkách utečenců byl rychlý a dramatický.

Druhý den, 14. října, zašla do nedalekého hotelu Steiner navštívit dva skalní členy britské Labour Party, Davida Grenfella a jeho neomaleného, ale ohromně praktického a energického tajemníka pro mezinárodní záležitosti Williama Gilliese. Na příští dva dny ji vzali prakticky pod svá křídla. Jejich první zastávka byla britské vyslanectví v elegantním Thunovském paláci, kde se setkala s různými úředníky, zejména s Gibsonem, úředníkem pasové kontroly, jehož varovné upozornění na zhoršující se situaci a nebezpečí hrozící sudetským sociálním demokratům potvrdilo její vlastní obavy. Potom se setkali se Siegfriedem Taubem, místopředsedou sudetské sociální demokracie, ohromně čestným člověkem, kterého měla Warrinerová v příštích pár týdnech dobře poznat.

Ale teď byl čas na seznamy. Seznamy měly pro proces záchrany uprchlíků zásadní význam. Každý, kdo žádal o vízum, musel být na seznamu. Byly to oficiální seznamy. Ty se pak mohly předložit vládním úřadům a úředníci je schválili a orazítkovali. Seznamy byly důležité, protože míst bylo omezené množství. Měl-li člověk štěstí, jeho jméno se mohlo na seznamu posunout výš a pak jste se ocitli ve vlaku nebo v letadle. Jméno na seznamu potvrzovalo vaši existenci. Pod Gilliesovým vedením Taub, Grenfell a Doreen Warrinerová nejprve věnovali pozornost úkolu sestavit seznam těch, kteří měli být z Prahy odvezeni co možná nejdříve. Problém spočíval v tom, že na začátku bylo nějakých 2 000 lidí, kteří si mohli říkat „vůdci“ sociálních demokratů, a tudíž byli v nebezpečí a neexistovala naděje, že britská vláda udělí 2 000 víz najednou. Gillies, jehož energie a přímost mu pomohly zdolat mnoho obtížných případů, prohlásil, že by měli zkusit požádat o 250 víz. Warrinerová si myslela, že to je velmi optimistický požadavek, ale po dlouhém celodenním jednání byl ten počet 2 000 jmen snížen na 250. S Taubovou pomocí bylo vedení celé komunity zapsáno na seznam, učitelé, politici, umělci, lékaři, a nyní měl být učiněn pokus dostat je do jiné země. Gillies, rozhodný jako vždy, odjel příští den s Grenfellem do Londýna s drahocenným seznamem pevně v rukou. Tajně doufal, že získají 100 víz. Nebylo by to dost, ale byl by to začátek. Na oba, Gilliese i Grenfella, během rozhovorů velmi zapůsobilo zaujetí a inteligence Doreen Warrinerové a požádali ji, aby v Praze fungovala jako jejich kontaktní osoba.

V Londýně si ihned sjednali schůzku s ministrem zahraničních věcí Lordem Halifaxem, během níž se podle všeho dotkli pomnichovských závazků Británie vůči opuštěným obyvatelům Sudet, a podařilo se jim získat příslib 250 víz. To vše za předpokladu, že Labour Party převezme za emigranty obvyklé finanční záruky. Gillies pohotově souhlasil, i když Labour Party ve skutečnosti peníze neměla. Za dva dny byl Grenfell zpátky v Praze.

Table of Contents

15. březen 1939

Úvod

Doreen Warrinerová