Pavol Weiss

TREBA

NA CHVÍĽU

ODÍSŤ

(Ukážka)

Elektronická kniha

TREBA NA CHVÍLU ODÍSŤ

Inžinier K. sa jedného dňa rozhodol, že na pravidelnú služobnú cestu do Prahy nepoletí lietadlom, ale odvezie sa autom. Možno za jeho rozhodnutím bola ukrytá nedefinovaná obava z niečoho, čo sa môže počas letu prihodiť, ale neskôr pred kolegami spomínal iný dôvod; jednoducho potrebuje zmenu, cestovať lietadlom ho prestalo baviť a okrem toho Praha bola v podstate celkom blízko. Lietadlom trvala cesta rovnako dlho ako autom, ak k letu prirátal dopravu na letisko a kontroly, ktoré mali zvýšiť bezpečnosť cestujúcich. S obavami, že lietadlo, ktorým má letieť, padne, sa nikomu radšej nezdôveril. Falošných prorokov sme tu už mali, vysmiali by ho.

Deň po tom, čo prestal používať letecký spoj, sa nad Európou nečakane zrútilo niekoľko lietadiel a jedno padlo na tej istej trase, ktorou Inžinier K. pravidelne lietaval. Správy videl vo večernom spravodajstve, kde ukazovali rozmetané trosky lietadla. Zahynuli všetci pasažieri. Cestou domov sa nedokázal zbaviť myšlienky, že keby naďalej lietal, už nie je medzi živými. Zavolal ihneď manželke, ale namiesto pochopenia ho odbila nechápavými otázkami: Ako to spolu súvisí? Veď lietadlá padajú a budú padať, prečo práve v tomto prípade vidí nejakú osudovosť? Nech si uvedomí, že lietanie je zatiaľ najbezpečnejší spôsob dopravy. Ale K. zneistel, trápilo ho, že bez náhleho rozhodnutia by v lietadle určite sedel.

Ako by asi vyzerali posledné minúty jeho života? Stihol by odkázať niečo deťom a manželke? Identifikovali by vôbec jeho telo? Predstavil si, ako v panike vyťukáva poslednú správu, ale v predstave nevedel nájsť vhodné slová. Dostali by vôbec takúto správu? Stihol by ju odoslať? Myslel by vôbec na smrť?

Čo ak ho smrť už dávno sleduje a iba čaká na vhodnú príležitosť? Cítil zmätok. Osudová náhoda spôsobila, že je tu a žije. Prečo mal nutkanie vymeniť lietadlo za auto? Nie je nejakým prorokom, ktorý dokáže odhadnúť udalosti? Veď aj rozvod svojho priateľa W. dopredu tušil. Len si spomeň, pripomínal manželke, ako som ti vravel, že medzi nimi nie je niečo v poriadku! Ale žena ho odbila, že Monika sa jej o rozchode zdôverila už dávno. Všetci vedia všetko, iba on je mimo.

Ako učiteľka matematiky ho s ironickým úsmevom uistila, že pokiaľ ide o jeho mimoriadne schopnosti, je to štatisticky taká veľká náhoda, že sa neoplatí podobnými hlúposťami zaoberať. Stručne mu vysvetlila teóriu pravdepodobnosti, ako žiačikovi mu zdôraznila, že sa ňou predsa nemôžeme v živote riadiť.

„Denne sa deje toľko vecí, ktoré nedokážeme a nemôžeme svojím konaním ovplyvniť, to by sme sa asi zbláznili, keby sme chceli každý náš krok posudzovať z pohľadu, čo by sa stalo, keby, povedala mu rozvalená na pohovke, s pohľadom zaboreným do obrazovky, na ktorej práve prebiehala akási súťaž talentov.

„Ale ja si pamätám, že to bol práve akýsi neurčitý strach z toho, že lietadlo padne, ktorý ma prinútil začať jazdiť autom,“ odvetil jej, „teda nie nejaká štatistika, ale zlý pocit, tušenie, predtucha, nazvi to, ako len chceš. Možno intuícia,“ dodal.

Manželka sa natiahla za lieskovým orieškom a nahlas ho začala chrúmať.

„Tá tvoja jazda autom, tak tá je štatisticky niekoľkonásobne nebezpečnejšia ako cestovanie lietadlom. Iba dnes na cestách vo svete zahynulo toľko ľudí, koľko v lietadlách nepadne za dlhé roky. Musel by si lietať niekoľko životov, aby si stretol náhodu menom Smrť. Prepáč,“ pohladkala ho láskavo, „chcela som povedať náhodu menom pád lietadla, lebo aj po páde existuje šanca, že niekto prežije. Väčšinou tí, čo sedávajú vzadu. A ty si kde sedával?“ opýtala sa a pridala zvuk. „Ten chlapec dokáže vygrgať celú abecedu,“ povedala smerom k obrazovke.

„Sedával som predsa vždy vpredu, v biznis triede.“

„Aha,“ odmlčala sa, akoby zabudla o čom sa rozprávali.

„Ale čo ak to nesúvisí s náhodou ani štatistikou a je to jednoducho osud?“ znepokojil sa.

„Aký osud?“

„Že som už mal umrieť.“

„Na osud sa vybodni, drahý. Ten si predsa neurčuješ sám. Alebo áno?“ povedala čo najnežnejšie a pokračovala, lebo ju zaskočil jeho nechápavý pohľad. „Nemôžeme predsa denne žiť tak, že sa budeme zamýšľať, či ranné vykročenie ľavou nohou nám prinesie v ten deň úspech. Život sa tak neriadi,“ chápavo na neho pozrela a hodila mu oriešok.

„No dobre... ale pamätáš sa, ako sme sa zoznámili? To podľa teba nebola náhoda? Veď keby som sa vtedy nevrátil do školy po zabudnutú čapicu, nestretli by sme sa. Aj to bola náhoda? Teraz by vedľa mňa sedela iná žena, ale na tom istom gauči, v tom istom župane a pozerala na tú istú súťaž? Alebo by som býval v inom meste, s inou ženou, s inými deťmi? Alebo by som tu vôbec nebol?“ znepokojene sa opýtal. Pozoroval manželku, ako pokojne chrúme oriešky pred televízorom. Pokúsil sa predstaviť si vedľa seba inú ženu, ale nedokázal to. Bola už príliš dlho súčasťou jeho života.

„Ja som tam vtedy nečakala náhodou, vedela som, že sa po čapicu vrátiš. Jednoducho som tam na teba čakala,“ odvetila mu s víťazným úsmevom.

„Chceš povedať, že to nebola náhoda?“

„Samozrejme, že by som ťa zbalila aj inak. Ale ty si vtedy stále niečo niekde zabúdal... a tak sa mi to zdalo vtipné dostať ťa na čapicu,“ zasmiala sa.

„Takže čapica,“ potichu si zopakoval „a ja som si myslel, že láska, že som ťa zbalil ja,“ sklamalo ho, že jeho vlastný obraz o tejto udalosti je pokrivený. Sklamalo ho, ako manželka pokazila jeho spomienky na minulosť. Asi celý svoj život vidí inak, ako ho vidia ostatní. Asi ani nie je tým, kým sa cíti, ani tým, za čo ho ľudia považujú. Kto vlastne je?

V tú noc K. nedokázal zaspať a stále sa prehadzoval v posteli. Čo ak to predsa len nebola náhoda, že sa rozhodol prestať lietať? Čo ak ho denne čaká množstvo nástrah, ktorým sa iba zhodou náhod vyhýba? Vyšiel na terasu a zahľadel sa do tmy. Pod stromami spievali cvrčky a kdesi v záhrade sa zo spánku niekoľkokrát ozval vták. Zišiel k bazénu, aby si telo unavil plávaním, ale ani potom nedokázal zaspať.

Stále si predstavoval, ako sa lietadlo v strmhlavom páde trasie, ako mu nad hlavou lietajú tašky a kufre, ako počuje zúfalý krik cestujúcich. Lietadlo padalo k zemi ako mŕtvy holub a napodiv iba on zachovával chladnú hlavu a pokojne čakal na svoj ortieľ.

Nasledujúce týždne vždy v pondelok ráno nasadol do auta a o štyri hodiny vystupoval pred vysokou, presklenou budovou firemnej centrály. Vo štvrtok večer sa spokojne vracal domov, aby v piatok pracoval vo svojej kancelárii v Bratislave.

Žil príkladným životom manažéra veľkej korporácie obchodujúcej s liekmi: nepil, nefajčil, neprejedal sa. Všetky neresti okrem sexu považoval za drobné dobrovoľné samovraždy. Sex, hovorieval, je jediná túžba, ktorá telo neničí, ale ho naopak udržuje v kondícii. Manželka tú vetu už neznášala, vždy keď ju vyslovil, akoby povedal, dnes je štvrtok alebo sobota, poďme na to. Na ich spoločný sex sa tešila ako na sobotné upratovanie.

Inžinier K. bol spokojný, mal čerstvo po štyridsiatke, vlastnil dom na predmestí zaťažený hypotékou, jeho dve zdravé deti primerane ničili rodičovské súkromie, tlak mal už dvadsať rokov rovnaký 130/80.

Doteraz sa domnieval, že každá zmena by ho iba vyrušila a zneistila. Zmeny potrebujú iba nestabilné typy, aj v korporácii mali radšej ustálený, zabehaný poriadok, každý vedel, čo sa od neho očakáva, každý vedel, kde sa ocitne o rok, päť či desať.

Na dôchodok ešte nemyslel, ale spomenul si na všetky ich preparáty, ktoré mu v starobe zabezpečia pokojné dožívanie. Mal prehľad o výskumoch, ktoré prebiehali v nerozvinutých častiach Zeme, ako inak, pod záštitou humanitárnej pomoci a darov. Korporácia mu liekmi zabezpečí dôstojnú starobu.

Lenže zvláštny pocit neistoty sa v ňom aj naďalej stupňoval.

Pravidelne sa stretával najmä s W., s ktorým sa poznali ešte zo školských čias. Hrávali spolu tenis, chodili na ryby, ich rodiny donedávna spoločne opekali a robili by tak doteraz, keby sa W. náhle nerozviedol. Odvtedy sa W. zmenil, začal byť zádumčivejší, uzavretejší. Pokúšali sa ho dať dokopy so sestrou inžiniera K., ktorá bola tiež rozvedená, ale nevyšlo to. K. sa občas pristihol pri myšlienke, čo by sa doma stalo, keby manželke povedal to isté. Dokázal by to? Rozviedli by sa? Alebo by naopak vyvolal napätie a ako na zosilňovači vyšponoval emócie, ktoré v dlhoročnom manželstve driemali kdesi v papučiach v predsieni. Možno by malá kríza manželstvu pomohla, zauvažoval občas, ale či už z pohodlnosti alebo z obáv o nejasný výsledok, tento experiment nikdy nespustil. Naďalej s W. hrával tenis, chodili na ryby, grilovali. Cestoval do Prahy a tešil sa, až kosenie trávnika pri dome prevezme syn.

Jedného dňa K. napadla myšlienka, že by sa mohol naučiť ešte ďalší jazyk. Vybral si japončinu. Nevedel si to vysvetliť, veď o krajine nič nevedel a doteraz ho nezaujímala. V práci jeho nápad považovali za nezmyselné bláznovstvo, ako keď zamenil lietadlo za auto. Kolegovia opatrne naznačovali, že sa radšej mohol zaoberať španielčinou alebo nemčinou, tá je pre ich trhy dôležitejšia, a ak niečo exotické, tak si mal vybrať čínštinu. Tam je budúcnosť, tam sú trhy. Manželka spolu s priateľom W. jeho nápad prijali s počudovaním, ale možno bude v učenlivosti príkladom pre obe deti.

Na tenise mu W. vyčítal, že sa akosi uzatvára do seba.

„Pozri na mňa, som po rozvode a opäť som nabral duševnú rovnováhu. Tak prečo riešiš niečo, čo sa nemusí vôbec stať. Nejaké keby. To si potom nemusel prísť dnes hrať, veď čo ak by sa ti cestou niečo stalo. Mohol si nabúrať autom, alebo sa pošmyknúť na banánovej šupke, ako v nejakom filme... a zlomiť si väzy,“ vysmial ho W.

„Máš pravdu. Ale čo ak práve to, že som meškal sedem minút spôsobilo, že som tu živý a zdravý... nemyslíš? Pokojne sa mi mohlo cestou aj niečo stať. No schválne, povedz, nepremýšľal si niekedy nad tým, či neurobiť práve niečo opačné, ako od teba všetci čakajú?“

„Nie, nikdy. Ale ty by si mal viac trénovať, veď aj keby si prišiel o desať minút skôr, aj tak by si prehral,“ odvetil s úsmevom W. „A tým sa aj ja riadim. Proste nemôžeš zastať a premýšľať nad tým, či je dobré, že ideš po ľavej alebo pravej strane chodníka. Treba jednoducho ísť.“

„Tebe sa to povie, ale čo ak je na tej ľavej strane v chodníku diera a padnem do nej?“

„Tak ju obídeš!“

„A keď ju nezbadám?“

„Tak to si už na pravej strane.“

Inžinier prehral aj druhý set a už sa o náhode nerozprával. Zdalo sa mu, že je aj tak priateľovi iba na smiech, že nik nedokáže pochopiť intenzitu jeho obáv, jeho neistoty. Zrazu mu napadlo, že sa nebojí smrti, ale života. Nevedel ten hlodavý pocit definovať, ale rástol v ňom, silnel každým dňom.

V pondelok ráno, keď už sedel v naštartovanom aute a zaraďoval rýchlosť, zrazu znehybnel. V hlave sa mu mihla predstava: ide veľkou rýchlosťou po diaľnici, stráca nad autom kontrolu, dostáva šmyk, auto prelietava ponad zvodidlá a rozbíja sa o ostré skaly. Uvidel aj pohrebnú dodávku, ako ho zabaleného v tmavom plastikovom vaku odváža preč. Vedľa vraku jasne videl tmavohnedú koženú tašku, ktorú dostal od Korporácie k narodeninám. Vyradil rýchlosť, vypol motor a z auta vystúpil.

Zavolal asistentke a oznámil jej, že dnes pricestuje trochu neskôr, lebo má niečo s autom. Keď mu asistentka navrhla, že zarezervuje letenku, žartovne odvetil, že už mu raz jeho lietadlo padlo, takže tentoraz radšej vyskúša cestu vlakom.

Vlakom bol inžinier nadšený, mohol sa voľne pohybovať po vagóne, čítať noviny, učiť sa po japonsky, alebo len tak pozerať z okna, ako vlak rozrezáva krajinu.

Po čase do firmy pricestovala skupina japonských investorov a inžinier K. ich sprevádzal počas celého pobytu. Hlavne vďaka nemu a jeho znalosti jazyka sa Japonci rozhodli pre strategické spojenectvo s Korporáciou.

Zrazu si uvedomil, že naňho kolegovia hľadia inak. Dopočul sa, že o záujme Japoncov vedel už dávno dopredu, že to nie je iba náhoda, že sa začal učiť japončinu. Zbytočne sa snažil vysvetliť, že sám doteraz nevie, prečo sa ju vlastne naučil. Nikto mu neveril, iba jeden z japonských partnerov povedal niečo o tom, že náš osud je dávno určený, že ho nezmeníme žiadnou snahou.

Po fúzii mu Korporácia ponúkla vysokú pozíciu vo vedení, veď má dôveru japonských partnerov, treba to využiť. Ale s novým miestom bolo spojené aj lietanie a veľa cestovania.

Inžinier pozíciu odmietol, ale vzápätí si uvedomil, ako správnu radu zarazila jeho razantnosť, ako prekvapene zodvihli hlavy. Na tvárach mali úsmevy, v ktorých už nebola milota, ale akási skrytá nevraživosť. Utajená, ale predsa len viditeľná, veď takáto ponuka sa neodmieta, to je každému jasné, to je ponuka s komplimentom, a tak aby zmäkčil svoje neopatrné slová, stále pozorne sledovaný siedmimi pármi prekvapených očí, prešiel do vysvetľovania. Povedal, že si to ešte rozmyslí, že je úprimne zaskočený, nečakal toľkú dôveru, a aby odľahčil atmosféru, povedal to aj po japonsky, všetci sa zasmiali, a tak sa inžinier rozhodol povedať po japonsky, že má strach, strach z lietania, strach z áut, zo všetkého, z existencie, že sa musí niečo stať, je tu akási nejasná hrozba, možno to vyznieva smiešne, ale on sa bojí, cíti sa ohrozený. Hovoril po japonsky, štekal znaky, nik z prítomných mu nerozumel, nik ho neprerušoval. Keď skončil, všimol si, ako za hlavami sediacich, za hrubým sklom, ktoré sa tiahlo cez celú stenu, leteli nízke mraky, do ktorých sa zabodávali čajky. Čo tu dočerta robia čajky, opýtal sa v duchu a potom si spomenul na neďalekú rieku, okolo ktorej denne chodieval a upokojil sa. Pokračoval už vyrovnaným hlasom, povedal, že je to najmä systém riadenia, ktorý mu bráni povedať okamžite áno. Presvedčivo klamal, že bez posilnenia kompetencií si nedokáže predstaviť pôsobenie v novej funkcii. Stál pred dlhým stolom, slová mu vychádzali z úst a on pozoroval oblohu a kŕdle čajok. Vonku sa rozpršalo.

„Si blázon! Ako to môžeš odmietnuť! Uvedom si, že to je presne tá hranica kariéry, o ktorej si vždy hovoril, že ju stačí dosiahnuť a už nikdy nepadneš dolu. Tá pomyselná červená čiara, za ktorú si sa vždy chcel dostať. Tvoja definitíva,“ rozčuľovala sa manželka, keď jej oznámil svoje rozhodnutie a najmä keď jej priznal, že okrem strachu z cestovania nemal vlastne žiadny iný dôvod. Spomenul aj slovo ohrozenie, ale dal si pozor, v akej súvislosti ho hovorí, lebo manželka začala byť v poslednej dobe citlivá na jeho poznámky o nebezpečenstve.

„Sám si to povedal, že z takýchto pozícii sa už stúpa iba hore, do predstavenstiev a vyššie!“

„Bojím sa,“ povedal potichu, „viem, že mi neveríš, ale ja sa bojím.“

Žena si nechápavo zaťukala na čelo.

„Ty a bojíš sa? A čoho, prosím ťa? Čo sa ti môže stať? Myslíš, že práve s tebou opäť padne lietadlo? Myslíš, že ťa skolí infarkt? Chodíš na kontroly dvakrát do roka, máte to v zmluve, si zdravý, silný a poriadne blbý, že nemyslíš aj na rodinu, iba na seba.“

„Neviem to vysvetliť,“ odmlčal sa. Uvedomil si, že ak pred ženou prizná svoje neurčité obavy z ohrozenia, tak ho bude považovať za blázna. A on predsa blázon nie je, on iba vie, čo sa stane.

„Mám strach, že túto funkciu nezvládnem. Správna rada mi to miesto v podstate iba odporučila, povedala mi, aby som sa poradil s manželkou. Ak tú funkciu nevezmem, nič sa neudeje, moje terajšie miesto to neohrozí,“ zaklamal a lož mu opäť nerobila problémy, odlepila sa z úst ako slina.

„Ale ty sám si vždy vravel, že kto nestúpa, ten padá! Povedali ti, aby si sa so mnou poradil?! Povedali. Práve teraz ti dobre radím, zober to miesto. Takáto príležitosť sa neopakuje, a ty to veľmi dobre vieš. Deti môžu chodiť do školy aj inde. Ony si zvyknú najrýchlejšie. Ešte im zmena aj prospeje. A možno aj nám obom,“ v poslednej poznámke vyslovila akúsi nejasnú hrozbu.

Chytila jeho hlavu do dlaní, pohladkala mu vlasy pretkané prvými šedinami a uprene sa mu pozrela do očí.

„Vždy som bola pri tebe, ale toto rozhodnutie nechápem. Ty už ma nemáš rád, však?“ z jej úst ho ovanul cigaretový dych, uhol pohľadom a objal ju.

„Mám ťa rád. Dobre, tak si to ešte rozmyslím,“ zaklamal.

Hľadal za svojimi slovami niečo, nejaký cit, ale okrem japonských znakov mám ťa rád, ktoré sa mu zjavili, v ňom ostala iba prázdnota. Uvedomil si, že za odmietnutím ponuky sa ukrýva ešte väčšia hrozba ako za prijatím.

Vybral si menšie zlo.

Neskôr si uvedomil, že sa s obavami nemôže nikomu zdôveriť. W. odmietal podobné úvahy a svoje odporúčanie zhrnul do jednej vety: „Nájdi si radšej milenku, potrebuješ zmenu. Ver mi, je to osviežujúce a prídeš na iné myšlienky. Prospeje to aj tvojmu vzťahu s manželkou, viac si ju budeš všímať, aby ti na to neprišla,“ zasmial sa W.

Inžinier K. si hneď predstavil promiskuitné ľahkovážne dievča, ktoré je určite nakazené všetkými pohlavnými chorobami, ak nie rovno AIDS. Veď sú toho plné noviny.

„Prosím ťa, myslíš hneď na to najhoršie... veď na svete nie sú iba kurvy a manželky,“ povedal W.

Následujúci pondelok odcestoval, ako inak, vlakom do centrály a na zasadnutí správnej rady oznámil, že funkciu prijíma, no s podmienkami. Potrebuje nevyhnutný čas, povedzme niekoľko týždňov na zariadenie rodinných záležitostí. Ak má pre Korporáciu pracovať spoľahlivo, potrebuje rodinné zázemie. Zároveň má aj niekoľko odporúčaní, ktoré zefektívnia jeho činnosť a prinesú Korporácii úspory a vyššie profity. Iba krátko sa zmienil o obmedzení cestovania a sústredení porád do centrály, napríklad v jeden deň pre všetky pobočky. Predbežne už vyčíslil úsporu času a aj finančne vyjadril, o koľko bude tento spôsob riadenia lacnejší, každé ušetrené euro je okamžitým ziskom. Rada prijala jeho rozhodnutie aj odporúčania s nadšením, pritom dúfal v opak.

„Niekoľko týždňov tu ostanem, aby som zariadil všetky potrebné veci,“ povedal večer do telefónu manželke, „musím si zorganizovať prácu, vyhliadnuť pre nás bývanie a myslím, že aj ty budeš potrebovať nejaký čas pripraviť všetko na presťahovanie.“

Žena okamžite začala diktovať úlohy a inžinier K. si všetko pozorne zapísal: nájsť školu pre deti, ideálny by bol byt s terasou blízko lesa, samozrejme, škola v dosahu, nákupné centrum, lekáreň a dostal aj podrobné inštrukcie týkajúce sa presťahovania.

V novej pozícii pracoval už niekoľko týždňov a pocit neistoty v ňom stále narastal. Vyľakane sa obzeral na nečakané vrznutie dverí, na divné odlesky z tmavých kútov alebo na prudké pohyby okoloidúcich.

Vyhovujúci byt našiel neďaleko sídla, v starom nájomnom dome, pod ktorým boli malé obchodíky. V byte býval zatiaľ sám, so ženou sa dohodli, že bude lepšie, ak deti dokončia školský rok v Bratislave. Do jesene ostávalo už iba niekoľko mesiacov.

Od istého dňa prestal auto používať úplne a do práce chodieval pešo. Ráno čo ráno kráčal po chodníku vedľa frekventovanej cesty, za blokom domov sa chodník skrúcal k parku, ktorý z druhej strany obtekala lenivo plynúca rieka. Z kancelárie mal krásny výhľad, ale on znepokojene sledoval vznášajúce sa čajky, akoby čakal, kedy sa zomknú do bojového šíku a rozrazia sklo ako v Hitchcockovom horore.

Začalo sa zvečerievať. Unavený z práce kráčal vedľa cesty, keď sa mu rozviazala šnúrka na topánke. Chvíľku ju pozoroval, ako sa rytmicky myká pri každom zdvihnutí topánky, ako opíše oblúk, po ktorom ostane chvíľu ležať na zemi, aby sa opäť vymrštila na krátky let.

Zohol sa, v dlhom kabáte to bolo veľmi nepohodlné, so stuhnutými prstami si začal zaväzovať šnúrku. V tej chvíli sa ozval ohlušujúci rachot, inžinier K. zodvihol hlavu práve v okamihu, keď sa predná časť akéhosi auta zabárala do železného stĺpu verejného osvetlenia, uvidel vyľakaný a prekvapený pohľad vodiča, záblesk poznania tesne pred tým, ako vodičovo telo vyletelo cez predné sklo a pristálo na zábradlí vedľa neho. V nastávajúcom tichu (prekvapilo ho, že naozaj všetko stíchlo) počul praskanie kostí, počul výdych a uvidel, ako z očí muža uniká život. Chlap bol na mieste mŕtvy.

Inžinier si situáciu spätne premietol v hlave a jasne si uvedomil, že keby nezastal a nezohol sa k šnúrke, auto by ho zrazilo.

Keď sa so svojím zážitkom zdôveril manželke a W., obaja ho vysmiali, jednoducho to bola náhoda, mal obrovské šťastie, rozviazaná šnúrka signalizuje, že osud nechce, aby sa mu niečo stalo, že musí vnímať situáciu pozitívne, ale K. vedel svoje.

Pred víkendom zavolal domov, že sa necíti dobre, že na neho asi lezie chrípka alebo čosi také, ale v skutočnosti sa bál pohnúť z bytu, lebo mu došlo, že môže zomrieť už aj pri zaväzovaní topánok.

Ďalší týždeň verejnosť vzrušila veľká vlaková havária, pri ktorej zahynulo skoro tridsať ľudí. Išlo o vlak, ktorým inžinier cestovával. Keď sa s obavami zdôveril najbližším, iba podivne mlčali. Všimol si, že vždy keď volá domov, je u nich aj W.

Jedno uzimené ráno, keď vbehol do vestibulu centrály a naskočil na poslednú chvíľu do preplneného výťahu, rozzvučal sa nepríjemný surový klaksón, zablikalo červené svetlo a elektronický hlas sucho oznámil, že výťah je preplnený. Inžinier chvíľu bezradne prešľapoval, kým si uvedomil, že všetky pohľady sú upreté na neho. Vystúpil, klaksón stíchol a výťahové dvere sa s tichým šumom zavreli. Počkal na ďalší rýchlovýťah, ale ani do toho nenastúpil. Na čelo mu vyrazil studený pot. Výťah mu pripomenul kovovú rakvu, v ktorej má určite zahynúť. Obrátil sa k núdzovému schodisku a začal šliapať na dvadsiate piate poschodie. Keď začul dunivý buchot, po ktorom sa zatriasla celá budova, už vedel, čo sa stalo. O chvíľu začul kvílivý zvuk sanitiek.

Asistentke okamžite prikázal, aby zrušila všetky videokonferencie. Stál pri okne a pozoroval čajky lietajúce nad mestom, čajky, ktoré bez pohnutia krídel dlhé hodiny rezali vzduch, akoby čakali, či budovou opäť neotrasie buchot padajúceho výťahu, alebo sa celá budova nerozsype a ony si pochutnajú na makrelových očiach mŕtvych. Od toho dňa chodieval do kancelárie zásadne po schodoch. Kolegovia, ktorým povedal, ako sa vyhol pádu výťahu, sa mu začali vyhýbať, dokonca ho vyšetrovala polícia, či s pádom nemá niečo spoločné. Okoliu začalo byť podozrivé, že sa úspešne vyhýba každému nešťastiu.

Jedného dňa za ním nečakane prišiel W. Bez ohlásenia, zamyslene sa prechádzal po jeho kancelárii.

„Nevieme si vysvetliť zmenu, ktorá sa s s tebou udiala, naozaj si v poslednej dobe divný, uvedomuješ si to?

Inžinier K. si uvedomil iba množné číslo, ktoré W. použil.

„Schudol si, omladol si, mne to môžeš povedať, ak si si tu niekoho našiel. Prečo trápiš rodinu neistotou? Vždy si bol rovný človek, tak, prosím ťa, skús byť aj teraz.“

Ale K. nemal čo povedať. Vysvetlil, že je sám, nikoho nemá, že rodina je pre neho stále to najcennejšie, čo má, iba sa jednoducho začína obávať hrozieb. Akoby sa okolo neho sťahovala neviditeľná slučka. Niekto, ukázal prstom dohora, mu chce naznačiť, že riadi jeho osud.

Hoci W. zarezervoval neďalekú halu na tenis, K. sa vyhovoril, že by si pri tenise zlomil nohu a dostal embóliu.

Následne ho rozladilo, keď pochopil, že túto intímnu informáciu W. považuje za hlúposť, za výplod chorej mysle. W. iba mávol rukou, povedal niečo o tom, že K. by mal navštíviť psychológa a odišiel.

Asi o mesiac sa stala ďalšia zvláštna vec. Pri jednom z bežných konferenčných hovorov začal zo zásuvky počítača stúpať dym. Inžinier nespozoroval tenký šedivý prúžok, ktorý sa plazil po stene, a ďalej pozorne počúval argumenty kolegu zo vzdialenej krajiny, robil si poznámky, zároveň neprítomne sledoval lietajúce vtáky.

Keď si uvedomil podivný zápach vo vzduchu, všimol si aj tenký prúžok dymu, ktorý sa dvíhal k stropu. Hypnotizovane hľadel na stúpajúci dym, cítil v nozdrách jeho štipľavú vôňu plnú chemických vzorcov, ale nebol schopný nič urobiť. Hlas jeho kolegu znel do prázdna, ako ozvena, ako kulisa z iného sveta, ako škrekot čajok. Tak je to tu, pomyslel si, už ma to prekvapilo aj v kancelárii. Sedel a nehybne sledoval, ako sa dym začína zhromažďovať pod stropom, zrazu sa rozblikali varovné svetlá, zo stropu sa vysunuli okrúhle hlavice a na kanceláriu sa začala vznášať súvislá vrstva vody. Začal pršať požiarnicky dážď. Inžinier vybehol z kancelárie.

Pršalo všade, aj na chodbe, v zasadačke, v kuchynke. V panike sa disciplinovane zaradil medzi utekajúce zástupy, ktoré vystrašene bežali k núdzovému schodisku. Čakal, kedy budova spadne, ale nič sa nestalo, iba padajúca, nepríjemne studená voda ich všetkých výdatne kropila.

Na druhý deň K. navštívil lekára a požiadal ho o práceneschopnosť. Počas včerajšieho požiaru sa nadýchal splodín, možno sa priotrávil, necíti sa dobre, krúti sa mu hlava. Nepovedal, že už niekoľko mesiacov cíti na hrudi divný tlak a v hlave mu občas hučí, akoby v nej mal vodopád, nepovedal, že aj cez sklo okien kancelárie počuje ostrý škrekot čajok, čajok ktoré by mu najradšej vyďobali oči a pečienku, stačí, aby otvoril okno a chvíľku nehybne stál.

Inžinier sa uzavrel do bytu. Už býval definitívne sám, pred pár dňami mu žena oznámila, že dáva žiadosť o rozvod. Keď mu správu telefónom oznámila, mlčal, nepovedal nič ani vtedy, keď ako jeden z dôvodov uviedla, že s ňou prestal spávať, že ju už nemá rád, že sa zmenil.

Bola to pravda, už dlhé mesiace sa jej fyzicky nedotkol, odvtedy, čo sa v nejakom časopise dočítal, že pri sexe a zvýšenej námahe hrozí mužom v jeho veku infarkt. Práve medzi štyridsiatkou a päťdesiatkou je najväčšie riziko. Manželka sa rozplakala a povedala, že je blázon, že je chorý a mal by sa liečiť. Nie, nie je chorý, odvetil. Je iba opatrný, lebo toho vie veľa. Rozchod prijal s rozvážnym pokojom, akoby už dávno vedel, že sa to stane. Splnomocnil W. a na súd ani nešiel.

Na život osamote si rýchlo zvykol, dokonca sa mu samota zapáčila.

Nemusel sa s nikým rozprávať, nemusel nikomu nič vysvetľovať. Varil si sám, keď bol hladný, ľahol si späť, keď sa cítil unavený, bdel, keď mal chuť premýšľať.

Už dávno prestal chodievať do reštaurácií, v ktorých sa nevarilo jedlo, ale koncentrované nákazy. Z jedálneho lístka vyradil všetky potraviny, ktoré obsahovali umelé prvky, jedy alebo prídavky. Veď aj obyčajné farbivo E385 alebo antioxidant BHA môžu byť jedmi. Na vodovodný kohútik si namontoval sústavu filtrov, ale aj tak sa mu zdalo, že voda zapácha. Okenné tabule prelepil tmavými fóliami, dovnútra aj pri najprudšom slnku prenikalo iba tlmené svetlo, a na vetrák namontoval vzduchový filter.

Uvedomoval si, že by mal z mesta odísť, niekam na samotu, do divokej, ešte nepoznačenej prírody, kde by pil čistú pramenistú vodu a jedol iba to, čo by si sám dopestoval alebo ulovil, ale predstava, že pôjde autom alebo vlakom po cestách plných hrozieb ho od plánu odradila. Za najčistejšiu oblasť sa považoval široký pás večne zamrznutej zeme v oblasti Arktídy, ale tá bola ďaleko a inžinier nemal rád zimu, aj keď ničila všetky baktérie a choroboplodné zárodky. Po zrelej úvahe sa rozhodol ostať v byte. Odstránil všetky rizikové predmety, od horľavín až po sklenené poháre. Televízor odpojil od siete, veď v správach a vo filmoch sa aj tak objavovali iba katastrofy, vojny, teroristické útoky, záplavy a pohromy, hromadné vraždy. Svet je koncentrované zlo. Prestal počúvať aj rádio. Z bytu už skoro vôbec nevychádzal. Nákupy obmedzil na minimum, kupoval iba pramenistú vodu od lokálneho výrobcu, ku ktorej dostával vždy čerstvý certifikát o mikrobiologickej nezávadnosti.

Najviac mu chutili zoschnuté celozrnné rožky, ktoré doma mrvil a starostlivo kontroloval. Všetko ostatné zo svojho jedálneho lístka vyškrtol. Zjesť rožok a skontrolovať jeho obsah niekedy trvalo aj hodinu.

Jedného dňa sa mu zazdalo, že voda z kohútika akosi divne zapácha, možno sírou; dlhé hodiny ju skúmal, ochutnával, prevaľoval v ústach a čím viac ju skúšal, tým viac bol presvedčený, že je znečistená. Pre istotu ju prestal piť.

Sedel v kresle, oproti zastretému oknu, sedel a pozeral sa pred seba, na šedú stenu, ktorá každú chvíľu menila farbu. Vtedy ju konečne zbadal. Tak predsa si ho našla. Vošla dnu, usmiala sa a obtrela sa mu zľahka okolo pier, ucítil vôňu čerstvo natrhanej pŕhľavy a s úľavou naposledy vydýchol.

Bolo to predsa len lepšie ako večná neistota.

Table of Contents

Titulná strana

TREBA NA CHVÍLU ODÍSŤ