Přeložila:

Zuzana Ľalíková

Erin Watt: Palác lží

Vydání první

Copyright © 2016 by Erin Watt

Published by arrangement with Trident Media Group, LLC, New York

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2127. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Twisted Palace, vydaného v roce 2016

Český překlad © 2017 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Design by Meljean Brook

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0693-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0694-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Erin Watt

PALÁC LŽÍ

Cyklus Royalové 3

Věnováno čtenářům,

kteří si tuto sérii zamilovali.

Díky vám se náš příběh probudil k životu tak,

jak jsme to vůbec nečekaly.

Děkujeme.

Poděkování

Když jsme na podzim roku 2015 začaly psát Papírovou princeznu, psaly jsme ji pro sebe. Kapitoly jsme si posílaly e-mailem. Slova sama padala na stránky.

Příběh jsme si zamilovaly, nečekaly jsme však, že by oslovil i tolik čtenářů po celém světě. Jsme moc vděčné za to, jak jste se vy čtenáři do našeho příběhu pohroužili. Přivedli jste naše postavy k životu.

Jsme velmi vděčné Margo, která si vyslechla naši vymyšlenou příběhovou linii a dala nám užitečnou zpětnou vazbu.

Děkujeme betačtenářkám Jessice Clareové, Michelle Kannanové, Meljean Brookové a Jennifer L. Armentroutové za jejich neocenitelnou kritiku.

Děkujeme Nině za to, že se postarala o publicitu tohoto projektu. Je nám jasné, že to muselo dát hromadu práce!

Byly bychom naprosto ztracené bez Natashy a Nicole, našich asistentek, které nám pomáhají každý den.

A samozřejmě jsme nekonečně zavázané všem blogerům, recenzentům a čtenářům, kteří věnovali svůj čas čtení, sepsání recenzí a nadšeným ohlasům na tuto knihu. Díky vaší podpoře a zpětné vazbě stála všechna práce za to!

1. kapitola

REED

„Kde jste byl včera večer mezi osmou a jedenáctou?“

„Jak dlouho spíte s přítelkyní svého otce?“

„Proč jste ji zabil, Reede? Naštvala vás něčím? Vyhrožovala, že o vaší aférce poví vašemu tátovi?“

Viděl jsem už dost kriminálek, abych věděl, že ve výslechový místnosti musíte mít pusu na zámek. Buď to, nebo z ní vypusťte jen tři kouzelná slovíčka: Chci svýho právníka.

Přesně tuhle větu opakuju už dobrou hodinu.

Kdybych byl nezletilej, tyhle zmetky by ani nenapadlo vyslýchat mě bez rodiče nebo právníka. Jenže je mi osmnáct, takže mají za to, že si na mě můžou dovolovat. Nebo si myslí, že jsem tak pitomej a že jim na jejich zavádějící otázky odpovím i bez právního zástupce.

Detektivům Cousinsovi a Schmidtové je očividně ukradený, jaký mám příjmení. Vlastně je to docela osvěžující. Celý život mám umetenou cestičku, protože jsem Royal. Kdykoli se dostanu ve škole do maléru, táta akorát vypíše šek a všechny moje hříchy jsou zapomenuty. Holky odjakživa stály frontu u mý postele, aby se pak mohly vychloubat kámoškám, že se vychrápaly s Royalem.

Ne že bych po frontě holek ještě toužil. V poslední době je jenom jedna holka, kterou chci – Ella Harperová. A naprosto mě ničí, že se musela dívat, jak mě z domu odvádějí v poutech.

Brooke Davidsonová je mrtvá.

Pořád to nedokážu pochopit. Tátova odbarvená přítelkyně a krvelačná zlatokopka v jednom byla rozhodně naživu, když jsem z jejího bytu večer odcházel.

Jenže to detektivům nepovím. Nejsem idiot. Překroutili by cokoli, co bych řekl.

Frustrovaný mým mlčením praští Cousins oběma rukama do kovového stolu mezi námi.

„Odpověz, ty zmetku.“

Pod stolem se mi ruce samy sevřou v pěst. Přinutím se prsty uvolnit. Tohle je poslední místo na světě, kde bych se měl přestat ovládat.

Jeho parťačka, mlčenlivá žena jménem Teresa Schmidtová, po něm střelí varovným pohledem. „Reede,“ osloví mě tiše, „nemůžeme vám pomoct, když nebudete spolupracovat. A my vám chceme pomoct.“

Povytáhnu obočí. Opravdu? Fakt si tu teď budou hrát na hodnýho a zlýho poldu? Asi se dívali na stejný kriminálky jako já.

„Lidi,“ ozvu se lhostejným hlasem. „Začínám si říkat, jestli nemáte problémy se sluchem.“ S úsměvem si složím paže na hrudi. „Požádal jsem o právníka. Máte s otázkami počkat, až dorazí.“

„Otázky vám můžeme pokládat i tak,“ opáčí Schmidtová, „a vy na ně můžete odpovědět. Proti tomu zákon nic nenamítá. Taky se můžete o informace dobrovolně podělit. Například bychom docela pokročili, kdybyste vysvětlil třeba to, proč máte na triku krev.“

Odolám nutkání poplácat se po boku. „Počkám, až dorazí Halston Grier, ale díky za nabídku.“

Cousins si viditelně drtí stoličky. Schmidtová si akorát povzdechne. Oba detektivové se zvednou od stolu a beze slova vyjdou z místnosti.

Royal: 1

Policie: 0

Jenže i když to se mnou evidentně vzdali, stejně si dají na čas, než můj požadavek splní. Následující hodinu sedím v místnosti sám a uvažuju, jak jsem k čertu mohl takhle dopadnout. Nejsem svatej, ani jsem to o sobě nikdy netvrdil. Dostkrát jsem se už porval. Dokážu bejt nemilosrdnej, když je to potřeba.

Jenže… tenhle typ nejsem. Nejsem kluk, kterýho z vlastního baráku odvádí v poutech. Kluk, kterej vidí, jak se v očích jeho holky objeví strach, zatímco ho cpou do policejního auťáku.

Než se dveře zas otevřou, kvůli klaustrofobii jsem mrzutější, než by se hodilo.

„Trvalo vám to,“ vyštěknu na tátova právníka.

Šedovlasý muž po padesátce má na sobě i přes pozdní noční hodinu oblek. Smutně se pousměje. „Tady má někdo dobrou náladu.“

„Kde je táta?“ zeptám se a nakouknu Grierovi přes rameno.

„V čekárně. Sem nesmí.“

„Proč ne?“

Grier za sebou zavře dveře a dojde ke stolu. Položí si na něj kufřík a rozepne zlaté zámky. „Protože neexistuje zákon, který by zakazoval rodičům vypovídat proti svým dětem. Taková výjimka se týká jen manželů.“

Poprvé od chvíle, kdy mě sem přivedli, znervózním. Vypovídat? Tohle přece nepůjde před soud, že ne? Jak daleko chtějí poldové tuhle hovadinu dotáhnout?

„Reede, uklidni se.“

Žaludek se mi obrátí. K sakru. Jsem na sebe naštvanej, že jsem před tímhle chlápkem prozradil i jenom náznak bezmoci. Slabost nikdy neukazuju. Nikdy. Jediný, před kým jsem se kdy přestal hlídat, je Ella. Ta holka umí rozmetat moje zdi na prach a vidět mě takovýho, jakej doopravdy jsem. Ne toho chladnýho, namyšlenýho zmetka, za jakýho se vydávám.

Grier vytáhne žlutý zápisník a zlaté plnicí pero. Posadí se do židle naproti mně.

„O všechno se postarám,“ slíbí. „Nejdřív ale potřebuju vědět, před čím to stojíme. Co jsem zatím dostal z policistů, kteří vedou vyšetřování, existuje záznam z bezpečnostních kamer, na němž v osm čtyřicet pět včera večer vcházíš do bytu O’Halloranových. Stejný záznam ukazuje, jak odcházíš o dvacet minut později.“

Pohled mi zatěká po místnosti, hledám kamery nebo nahrávací zařízení. Není tu žádné zrcadlo, takže nás z vedlejší místnosti nejspíš nikdo nesleduje. Nebo v to aspoň doufám.

„Všechno, co řekneme, zůstane mezi námi,“ ujistí mě Grier, kterému můj ostražitý pohled neujde. „Nesmějí nás nahrávat. Vyplývá to z práva podezřelého na svého právního zástupce.“

Pomalu vydechnu. „Jo, zašel jsem tam. Ale já ji kurva nezabil.“

Grier přikývne. „Dobře.“ Něco si zapíše do notesu. „Trochu se vraťme. Začni od samého začátku. Pověz mi o sobě a Brooke Davidsonové. Žádný detail není zbytečný. Potřebuju vědět úplně všechno.“

Polknu povzdech. Paráda. Tohle bude fakt zábava k popukání.

2. kapitola

ELLA

Kluci Royalovi mají pokoje v jižním křídle, zatímco jejich táta obývá druhou část sídla, proto nad schody zatočím doprava a po naleštěné dřevěné podlaze doběhnu k Eastonovu pokoji. Na tiché zaklepání neodpoví. Ten kluk by zaspal snad i hurikán. Zaklepu o něco hlasitěji. Když nic neslyším, otevřu dveře. Easton leží na posteli s obličejem zabořeným do polštáře.

Dojdu k němu a zatřesu mu ramenem. Něco zamumlá.

Znovu s ním zatřesu, hrdlo mi svírá panika. Jak může tak klidně spát? Jak mohl prospat, co se tu stalo?

„Eastone!“ vybuchnu. „Probuď se!“

„Co je?“ zavrčí a pootevře jedno oko. „Sakra, to už musím na trénink?“

Převalí se, vezme s sebou přikrývku a odhalí tak víc kůže, než by mi bylo milé. Na podlaze najdu pohozené tepláky a hodím mu je na postel. Přistanou mu na hlavě.

„Vstávej,“ prosím ho.

„Proč?“

„Protože nám nebe padá na hlavu!“

Omámeně zamrká. „Co?“

„Máme problém, sakra!“ vykřiknu. Pak se přinutím zhluboka nadechnout, abych se uklidnila. Nefunguje to. „Přijď za mnou do Reedova pokoje, jo?“ vyštěknu.

Nejspíš v mém hlasu slyší neovladatelnou paniku, protože se bez zaváhání vyhrabe z postele. Než vyjdu ze dveří, uvidím další kus holé kůže.

Místo do Reeedova pokoje zamířím širokou chodbou k vlastní ložnici. Tenhle barák je neskutečně obrovský, neskutečně nádherný, ale všichni v něm jsou pošahaní. Včetně mě.

Takže jsem asi přece jenom Royalová.

Jenže ne, nejsem. Ten muž v přízemí mi to jasně připomíná. Steve O’Halloran. Můj ne zrovna mrtvý otec.

Hruď se mi sevře vírem emocí, který mi málem podrazí nohy. Mám co dělat, abych se nezhroutila. Je mi hrozně, že jsem ho tam dole jen tak nechala. Ani jsem se nepředstavila, jenom jsem se otočila na patě a vyběhla do patra. Pravda, Callum Royal udělal totéž. Měl hlavu plnou Reeda, proto jen vyhrkl: „Tohle teď řešit nemůžu. Steve, počkej tu na mě.“ Pak nasedl do auta a odjel na policejní stanici.

Navzdory pocitu viny schovám Stevea do mrňavé krabičky v mozku a položím na ni těžké olověné víko. Teď o něm nemůžu uvažovat. Musím se soustředit na Reeda.

V pokoji vytáhnu zpod obrovské postele svůj batoh. Vždycky ho nechávám na místě, kam se snadno dostanu. Rozepnu ho a vydechnu úlevou, když v něm uvidím koženou peněženku s penězi, které mi Callum zatím vyplatil.

Když jsem se sem nastěhovala, Callum mi slíbil, že mi bude platit deset tisíc dolarů měsíčně, pokud se nepokusím utéct. Přestože jsem to tu ze začátku nenáviděla, brzo jsem si palác Royalových zamilovala. A teď si už nedovedu představit, že bych žila někde jinde – zůstala bych tu, i kdybych za to nedostávala žádné peníze. Jenže roky, kdy jsem přežívala v podstatě bez peněz – a k tomu moje od přírody podezíravá povaha – mi nedovolí Callumovi říct, aby mi už nic nedával.

Teď jsem za to moc vděčná. V batohu mám dost peněz, aby mi vydržely na celé měsíce, možná i déle.

Hodím si batoh přes rameno a doběhnu k Reedovu pokoji, právě když se na chodbu vyřídí Easton. Tmavé vlasy mu trčí do všech možných směrů, ale aspoň už má na sobě kalhoty.

„Co se sakra děje?“ vyhrkne, zatímco mě následuje do pokoje svého staršího bratra.

Otevřu dveře Reedovy šatny a rychle velký prostor přejedu pohledem. To, co hledám, najdu vzadu na polici u země.

„Ello?“ připomene se Easton.

Neodpovím mu. Zamračeně sleduje, jak přes krémový koberec táhnu námořnicky modrý kufr.

„Ello! Sakra, mluv se mnou!“

Vykulí oči, když do kufru začnu házet oblečení. Pár trik, Reedovu oblíbenou zelenou mikinu, džíny, několik tílek. Co by ještě mohl potřebovat… Jasně, boxerky, ponožky, pásek –

„Proč Reedovi balíš oblečení?“ Teď už na mě Easton v podstatě křičí, jeho ostrý tón mě vytrhne z paniky.

Obnošené šedé triko mi z ruky spadne na koberec. Srdce se mi rozbuší, když mi znovu dojde vážnost celé situace.

„Reeda zatkli za vraždu Brooke,“ vyhrknu. „Tvůj táta je s ním na policii.“

Teď už na mě Easton zírá s pusou dokořán. „Cože?“ vykřikne. „To sem poldové přišli, když jsme byli na večeři?“

„Ne, potom, co jsme se vrátili z Washingtonu.“

Všichni krom Reeda jsme si zaletěli do Washingtonu D. C. na večeři. Tak to u Royalů chodí. Jsou tak prachatí, že Callumovi stačí lusknout prsty a hned má přistavených několik soukromých letadel. Rozhodně vám neuškodí, když vlastníte společnost, která letadla staví, přesto mi to pořád připadá trochu neskutečné. To, že jsme si dneska zaletěli ze Severní Karolíny do Washingtonu – a jenom na večeři – je pro mě znamením neuvěřitelného bohatství. Reed tu zůstal, protože ho bolel bok.

Před pár dny ho pobodali v docích. Tvrdil, že je po prášcích proti bolesti moc unavený na to, aby letěl s námi.

Jenže nebyl dost unavený na to, aby šel za Brooke.

Bože. Co to dneska udělal?

„Asi před deseti minutami,“ dodám zesláble. „To jsi neslyšel, jak tvůj táta řval na detektivy?“

„Neslyšel jsem vůbec nic. Byl jsem… ech…“ V modrých očích se mu mihne provinilost. „U Wadea jsem dneska vyžahl půl litru vodky. Vrátil jsem se domů a padl za vlast.“

Nemám ani dost sil na to, abych mu o tom jeho pití udělala přednášku. Easton bojuje se závislostí, jenže v tuhle chvíli je Reedovo obvinění z vraždy mnohem vážnější problém.

Sevřu ruku v pěst. Kdyby tu teď Reed byl, praštila bych ho – za to, že mi lhal a že se nechal odtáhnout policií.

Easton nakonec ticho prolomí. „Myslíš, že to udělal?“

„Ne.“ Jakkoli sebevědomě to však zní, v nitru jsem naprosto otřesená.

Po návratu z večeře jsem si všimla, že má Reed vytahané stehy, na břiše měl krev. Tuhle inkriminující informaci před Eastonem však zatajím. Věřím mu, jenže sotva vydrží střízlivý. Potřebuju především chránit Reeda a kdo ví, co by Eastonovi mohlo vypadnout z pusy, když se nalije nebo zhulí.

Ztěžka polknu a soustředím se na ten hlavní úkol – chránit Reeda. Rychle naházím ještě pár kousků jeho oblečení do kufru a zapnu ho.

„Neřekla jsi, proč balíš,“ připomene mi Easton zoufale.

„Pro případ, že bychom potřebovali zdrhnout.“

„My?“

„Já a Reed.“ Vrhnu se k Reedově komodě a vytáhnu šuplík s ponožkami. „Jenom chci být připravená, víš? Pro případ.“

V tomhle jsem hodně dobrá – dokážu se připravit na útěk. Nevím, jestli k tomu dojde. Možná Reed a Callum vpadnou do dveří a oznámí: „Všechno vyřešeno! Obvinění bylo staženo!“ Možná Reedovi zamítnou kauci nebo záruku nebo jak se tomu sakra říká a domů se vůbec nevrátí.

V případě, že nenastane ani jedna z těchto možností, chci být připravená, abych mohla ve vteřině zmizet z města. V batohu mám pořád všechno, co budu potřebovat, jenže Reed takové věci neplánuje jako já. Je impulzivní. Často nepřemýšlí, než něco udělá –

Než někoho zabije?

Rychle tu myšlenku zaženu. Ne. Reed by neudělal to, z čeho ho obviňují.

„Proč tu tak křičíte?“ ozve se ode dveří Reedova pokoje ospalý hlas. „Slyšíme vás přes celou chodbu.“

Do pokoje vejdou šestnáctiletá Royalovic dvojčata. Oba mají kolem pasu přikrývky. Copak v téhle rodině nikdo nespí v pyžamu?

„Reed kuchnul Brooke,“ oznámí Easton svým bratrům.

„Eastone!“ okřiknu ho vyděšeně.

„Co? To jako nemám svým bratrům říct, že našeho staršího bratra zabásli za vraždu?“

Sawyer i Sebastian syknou.

„To myslíš vážně?“ nevěří mu Sawyer.

„Poldové ho před chvílí odvezli,“ zašeptám.

Easton se ošije. „To by ale neudělali, kdyby proti němu neměli nějaký důkazy. Možná jde o…“ Zakrouží rukou nad břichem.

Dvojčata na něj nevěřícně zírají.

„O co? O to mrně?“ zeptá se Seb. „Co je Reedovi do Broočina fakana?“

Sakra. Zapomněla jsem, že dvojčata nic netuší. Vědí, že Brooke byla těhotná – všichni jsme tam byli, když nám to oznámili – jenže nemají páru, jak to s tím početím nejspíš bylo.

„Brooke vyhrožovala, že za otce dítěte označí Reeda,“ přiznám.

Dvojčata vykulí stejné modré oči.

„Nebyl otcem,“ oznámím rozhodně. „Vyspal se s ní jenom párkrát, a navíc před víc než půl rokem. A v šestém měsíci nebyla.“

„To je fuk.“ Seb pokrčí rameny. „Takže Reed jako zbouchl taťkovu nevěstinku a pak ji odkrouhnul, protože nechtěl, aby se mu pod nohy pletl malej Reed?“

„Nebylo to jeho!“ vykřiknu.

„Takže fakt bylo tátovo?“ zeptá se pomalu Sawyer.

Zaváhám. „To si nemyslím.“

„Proč ne?“

„Protože…“

Bože. V téhle rodině je tolik tajemství, že by zaplnila Pacifik. Já už ale nic tajit nebudu. Doteď to nepřineslo nic dobrého.

„Šel na vasektomii.“

Seb přimhouří oči. „To ti řekl táta?“

Přikývnu. „Řekl, že si ji nechal udělat po vašem narození, protože vaše máma chtěla víc dětí, jenže kvůli nějakým zdravotním problémům je už mít nesměla.“

Dvojčata se na sebe podívají, mlčky si něco sdělí.

Easton si promne bradu. „Máma vždycky chtěla holku. Hodně o tom mluvila, říkala, že kdybysme měli sestru, trochu bysme změkli.“ Rty mu zacukají. „Já ale v přítomnosti žádný holky nikdy měkkej nezůstal.“

Hrdlo se mi sevře zoufalstvím. Jasně že v tom Easton musí najít něco sexuálního. Takový už je.

Sawyer skryje smích rukou, zatímco Seb se zeširoka usměje. „Tak předpokládejme, že Reed i táta tvrdí oba pravdu – kdo je teda taťkou toho děcka?“

„Možná žádný není?“ navrhne Easton.

„Určitě je,“ namítnu. Reed ani Callum ani jednou nezapochybovali o tom, že je Brooke opravdu těhotná, takže to musí být pravda.

„Ne nutně,“ opáčí Easton. „Mohla lhát. Možná plánovala, že po svatbě s tátou bude předstírat potrat.“

„To je docela zvrácený, ale pravděpodobný,“ souhlasí s touhle možností Seb.

„Proč nevěříš, že by ji Reed zabil?“ zeptá se mě Easton, v modrých očích se mu zvědavě blýská.

„Proč myslíš, že je toho schopen?“ odseknu.

Pokrčí rameny a zadívá se na dvojčata. „Pokud téhle rodině vyhrožovala, třeba toho schopný byl. Třeba se pohádali a došlo k nehodě. Existuje spousta možných vysvětlení.“

Mám pocit, že mi tím nepříjemným pocitem snad vybuchne žaludek. To, o čem tu Easton tak nenuceně mluví, je… možné. Reed měl vytahané stehy. Byl od krve. Co když…

„Ne,“ zaskřehotám. „Neudělal to. Nechci o tom už mluvit. Je nevinný. Tečka.“

„Tak proč se tu připravuješ zdrhnout z města?“

Eastonova otázka visí ve vzduchu. Polknu bolestné zasténání a oběma rukama si promnu oči. Má pravdu. Jedna moje část se už rozhodla, že Reed je možná vinný. Proto mám přece připravený batoh a balím mu kufr, ne?

Ticho se táhne, dokud se odněkud zezdola neozve nezaměnitelný zvuk kroků. Protože Royalovi zaměstnanci tu nebydlí, kluci zpozorní.

„Jde to od hlavních dveří?“ zeptá se Seb.

„Vrátili se?“ zadoufá Sawyer.

Kousnu se do rtu. „Ne, to nebyly hlavní dveře. Byl to…“ Hrdlo se mi znovu sevře. Bože. Úplně jsem na Stevea zapomněla. Jak jsem na něj jenom mohla zapomenout, k sakru?

„Byl to kdo?“ zeptá se Easton.

„Steve,“ přiznám.

Všichni na mě zírají.

„Dole je Steve. Objevil se tu, zrovna když Reeda odváděli.“

„Steve,“ zopakuje Easton omráčeně. „Strejda Steve?“

Sebastian zachraptí: „Mrtvej strejda Steve?“

Zaskřípu zuby. „Není mrtvý. I když teda vypadá jak Tom Hanks v Trosečníkovi. Bez toho volejbalovýho míče.“

„No do prdele.“

Easton vyrazí ke dveřím, já ho však popadnu za zápěstí a pokusím se ho strhnout zpátky. Nemám na to dost sil, ale i tak se zarazí.

Na vteřinu se na mě zadívá. „Ty nechceš jít dolů a promluvit si s ním? Je to tvůj táta, Ello.“

Zpanikařím. „Ne. Je to jenom chlap, co zbouchl moji mámu. Teď s ním nedokážu mluvit. Asi…“ Znovu polknu. „Asi mu nedošlo, že jsem jeho dcera.“

„Tys mu to neřekla?“ vykřikne Sawyer.

Pomalu zavrtím hlavou. „Mohl by někdo z vás jít dolů a… já nevím… odvést ho do pokoje pro hosty nebo někam?“

„Já tam zajdu,“ navrhne okamžitě Seb.

„Jdu s tebou,“ přidá se jeho bratr. „Tohle musím vidět.“

Dvojčata se rozběhnou ke dveřím. Rychle za nimi zavolám: „Kluci, nic mu o mně neříkejte. Vážně, nejsem na to připravená. Počkáme, až se Callum vrátí domů.“

Dvojčata si vymění jeden z těch svých pohledů, které ve vteřině obsáhnou celou konverzaci.

„Jasně,“ přikývne Seb. Pak už zmizí, dupou po schodech, aby se pozdravili se svým ne-mrtvým strýcem.

Easton ke mně přistoupí. Pohled mu zabloudí na kufr u skříně a pak se mi zadívá do obličeje. Ve vteřině mě popadne za ruku a proplete se mnou prsty. „Nikam nejdeš, sestřičko. Je ti přece jasný, že to je debilní nápad.“

Zadívám se na naše prsty. „Vždycky utíkám, Easte.“

„Ne. Vždycky bojuješ.“

„Bojuju za ostatní. Za mámu, za Reeda, za tebe, jenže… Boj na vlastním prahu nezvládám.“ Silně se kousnu do spodního rtu. „Proč Steve přišel? Má být mrtvý. A jak mohli zatknout Reeda?“ Hlas se mi třese. „Co když za to opravdu půjde do vězení?“

„Nepůjde.“ Sevře mi ruku ještě pevněji. „Reed se vrátí, Ello. Táta se o všechno postará.“

„Co když to nedokáže?“

„Dokáže.“

Jenže co když ne?

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

1. kapitola

2. kapitola