Přeložil:

JIŘÍ CHODIL

Leo Kessler: T-Force – Projít peklem

Vydání první

Copyright © Charles Whiting 1976

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2017 jako svou 2128. publikaci

Přeloženo z anglického originálu T-Force: Highway Through Hell, vydaného

nakladatelstvím Sphere Books Ltd, Velká Británie v roce 1976

Český překlad © 2017 Jiří Chodil

Odpovědný redaktor Martin Nový

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0696-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0697-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Leo Kessler

T-Force

PROJÍT PEKLEM

Třetí část z cyklu

T-Force

Motto

„Takže nás ti hajzlové obklíčili!“

Neznámý americký pěšák v Bastogne,

22. prosince 1944

Německý útok na Bastogne (16. až 19. prosince 1944)

Část první

ÚTOK!

„V Belgii jsme jako ve tmě. Jediné, co víme, je, že se k Bastogne řítí jako ďábelský přízrak z pekla celá zatracená skopčácká armáda. Hardte, musíte se přes tu armádu nějak dostat a najít cestu pro mou Čtvrtou obrněnou… Buď Bastogne udržíme, nebo jsme do Vánoc v hajzlu.“

Generál Patton majoru Hardtovi,

veliteli T-Force, 17. prosince 1944

Kapitola 1

Říct o té zimě, že byla jenom hnusná, to by znamenalo ji vlastně pochválit. Ve skutečnosti byla odporná, přímo k poblití. Ledový prosincový vítr profukoval zasněženou severní Francií poblíž hranic s temnou hitlerovskou Říší a američtí vojáci, schoulení ve svých khaki uniformách na obrněných vozidlech, pomalu se vlekoucích třpytící se bílou krajinou, se jen čas od času rozhlédli a mrkáním se pokusili zbavit slz, které jim neustále zaplavovaly oči. Neduživé a jakoby nedomrlé žluté zimní slunce vyklouzlo váhavě a neochotně nad obzor a zůstalo tam viset, jako by zvažovalo, jestli má vůbec smysl pokračovat na cestě vzhůru, nebo odtud raději co nejrychleji zmizet. Po lesklé zmrzlé krustě vysokých závějí poskakovaly zlověstně černé dlouhé stíny.

Na korbě malého pancéřového waspu jedoucího uprostřed obrněné formace se Anglán, radista T-Force, obrátil brunátnou tváří ke slunci. Pokoušel se vystavit ji jeho slaboučkým žlutým paprskům v bláhové víře, že se tím alespoň trochu zahřeje. „Kurva, kurva, kurva, majore,“ zaskuhral, od rtů mu přitom v mrazivém vzduchu stoupaly obláčky sraženého dechu. „Vypadá to tu teda možná jako na nějaký zasraný vánoční pohlednici, co ji za penny koupíte ve Woolworthu, ale koule by tu umrzly i starýmu Nelsonovi, co stojí na Trafalgarským náměstí, a to je bronzovej! To je na beton.“ Dramaticky se oklepal a prudce si dýchl na zmrzlé konečky prstů.

Štíhlý muž s ostře řezanou tváří, velitel T-Force major Hardt, stojící v přední části vozu hned vedle tajemné a strašné zbraně, dosud zakryté plachtou, pouze přikývl, protože odpovídat na něco, co věděli všichni, nemělo smysl. Navíc svou plnou pozornost věnoval nepřátelskému území před sebou. Krajina se sice zdála být na první pohled pustá a mírumilovná, opravdu jako z levné vánoční pohlednice z dob, kdy by nikoho nenapadlo, že ještě někdy bude nějaká válka, s rampouchy dlouhými dvě stopy, visícími z telegrafních sloupů pocuchaných dělostřelectvem, a s naducanými prachovými sněhovými čepičkami krášlícími větve jedlí ubíhajících podél obou stran obrněné průzkumné formace. Ten klid byl ovšem ošidný. Po celé délce horizontu se totiž táhla nejsilnější síť opevnění, bunkrů, pevností a dalších pastí, jaké vůbec kdy člověk postavil – skopčácká Siegfriedova linie –, cíl, na nějž měla již brzy zaútočit Třetí armáda generála Pattona.

Po čtyři roky, jež uplynuly od německého vítězství na západě roku 1940, byla opevnění, postavená ještě před válkou na hranici s Francií, prázdná a neužívaná. Avšak teď, když se na okraji Říše chystala Třetí armáda ke svému dalšímu mocnému náporu, který měl skončit totální porážkou Hitlerova Německa, sem nepřítel urychleně posílal další a další muže. Problém byl ovšem v tom, že zpravodajci Třetí armády neměli ani ponětí o tom, jak velké síly proti nim Němci postavili. Už několik týdnů se totiž na celém frontovém úseku Třetí nepodařilo chytit jediného německého zběha, což byl jinak ten nejobvyklejší zdroj informací. Bylo to ale ještě horší. Jak se Hardtovi při přípravě celé téhle akce svěřil plukovník Koch, velitel Pattonovy rozvědky, po celé stomílové délce fronty, na níž se americká armáda formovala, se od prvního prosince 1944 podařilo chytit jen a pouze pět zajatců.

„K čertu, Hardte, nemůžeme bojovat, když jsme slepí jak krtci! Proto chci, abyste s T-Force zamířil na sárskou frontu. Potřebuju zajatce.“ Obrýlený zpravodajec netrpělivě udeřil rukou do stolu. „Majore, chci hlavy a chci jazyky!“

Hardt zvedl dalekohled a znovu se jím podíval do bílé pustiny před sebou. První skopčácké bunkry musí být nejspíš už v tamtom lese, uvažoval. Jak Němce znal, počítal s tím, že o pomalém postupu vozidel T-Force, prodírajících se sněhem, už dávno vědí a jsou připraveni se do nich pustit, jakmile se Američané dostanou na dostřel. Hardt ale neměl v úmyslu obětovat své muže v přímém souboji s pevností jenom proto, aby získal pár zajatců. Hledal „měkčí“ cíl. Pomalu přejel pohledem dopředu. A tam to uviděl – řadu stohů sena shora korunovaných tlustými duchnami sněhu. Proč, ptal se sám sebe, když se mezi nimi pokoušel pohledem zachytit nějaký pohyb, by rozumný sedlák nechával dobré seno na zimu na poli, kde o ně takhle musí přijít? Odpověď byla jasná. Stohy musí ukrývat první skopčácká stanoviště! Rychle se rozhodl – zaútočí na ty „nevinné kupky sena“, a pokud bude mít štěstí, podaří se mu ty „hlavy a jazyky“, co po nich plukovník Koch tak touží, získat už tady.

„Angláne,“ vyštěkl.

„Pane,“ zareagoval okamžitě malý cockney.

„Spojte se se Zrzkem a s poručíkem van Fleetem. Řekněte jim, že zaútočím na ty kupky sena na jedenácté hodině. Až je zapálím a Skopčáci se začnou hemžit, ať je vezmou do kleští a pochytají jich, co jen půjde. Rychle!“

„Provedu, pane,“ zahulákal Anglán. Jeho klid byl rázem ten tam, když sledoval, jak se dva polopásové transportéry plné zbývajících mužů T-Force rozmísťují napravo a nalevo od nich. O pět minut později vyrazila celá formace přes jiskřící se zasněženou plochu a major Hardt si náhle připadal nepatřičně… Jako… jako don Quijote ženoucí se do útoku na větrné mlýny.

Malý pásový wasp zastavil pětasedmdesát yardů od první kupky. Najednou jako by se dosud jednolitá zvuková kulisa rozpadla na samostatné zvuky, které se od sebe daly odlišit. Kdesi v dálce dunělo těžké dělostřelectvo – tuto neustále přítomnou melodii války jinak už ani nikdo nevnímal –, pod koly a pásy polopásů po jejich bocích měkce šustil sníh. A za Hardtem si Anglán monotónně prozpěvoval: „Bude ti daleko lépe doma, daleko lépe doma, daleko lépe doma…“ Stále znovu a znovu, jako by nemohl tu píseň George Formbyho dostat z hlavy.

Hardt se kousl do rtu. Proč ještě Skopčáci nestřílejí? Wasp byl jako terč na střelnici, v otevřené krajině, nekrytý a jasně se rýsující jako černá silueta na zářivě bílém zasněženém pozadí. Neudělal právě teď ze sebe náhodou úplného blázna? Měl poprvé použít tu záhadnou a hrozivou britskou zbraň, kterou Anglán získal pro T-Force svým obvyklým – tajemným a nepochybně nepoctivým – způsobem, jen tak pro nic za nic? Co když byly ty kupky sena… jenom kupky sena? Co když je sedlák nechal hnít na poli, protože prostě uprchl před postupujícími Američany?

„Co se dá dělat, je jediný způsob, jak to zjistit, pane,“ zašklebil se drze Anglán, jako by mu četl myšlenky. „Jak to říkáte vy Amíci – buď se do toho nočníku vychčij, nebo na něm neseď!“

„Jste nějakej moc chytrej, Angláne!“ okřikl ho Hardt. Nebylo v tom ale žádné zanícení, věděl totiž, že malý Angličan má pravdu. „Fajn. Střelče,“ vydal povel adresovaný muži sedícímu mezi ním a řidičem, „připravit k palbě.“

Voják nepotřeboval pobízet a škubl hlavní té strašné věci, u níž seděl. „Připravený, pane!“

Hardt zadržel dech. „Dobrý… Spalte je!“

Střelec zmáčkl spoušť. Jenom to tak zahučelo, jako by zprudka vydechla nějaká pravěká obluda, která se sem dostala kdoví odkud. Z ústí zbraně vyhřezl obscénně dlouhý šarlatový jazyk lemovaný smolně černými kouřícími okraji a mlsně oblízl první kupu sena. Tlustá sněhová vrstva na jejím vrcholu zmizela prakticky okamžitě. O vteřinu později stála hromada provlhlé trávy v jednom zuřivém plameni, černý kouř stoupal k tvrdému, chladně modrému zimnímu nebi. Ale… ale žádný křik, žádné agonické ječení vyděšených a umírajících zápalných obětí se neozvalo!

„Usmaž další, Střelče!“ vykřikl Hardt do praskání plamenů. „A hni sebou!“

Střelec opsal hlavní své zbraně oblouk a stále přitom držel stisknutou spoušť. Ústí hlavně znovu chrlilo vše stravující plamen. Hromadu slámy zahalil jako plášť, jako ohnivý rubáš. A pak – konečně! – se na pozadí zuřivě prskajícího stohu objevilo cosi, co ještě nedávno bylo mužem, člověkem, vrávoravě se to prodralo závějemi, děsivě se to přitom svíjelo a kroutilo v zoufalé snaze vyváznout z pekla, do něhož to bylo znenadání uvrženo.

„Jsou tam, pane!“ zaječel Anglán vzrušeně, když se ze stohu vynořila další postava v polní šedi, s blůzou planoucí jako pochodeň. Voják, oslepený šlehajícími plameny, udělal několik nejistých kroků a pak se s roztaženýma, zuřivým ohněm stravovanýma rukama zhroutil do sněhu, který vztekle zasyčel. Před očima vyděšených Američanů jeho tělo ztuhlo a celé jako by se scvrklo.

„Ukončit palbu, Střelče!“ zakrákal Hardt, když sledoval, jak ze zbylých stohů vybíhají další a další Němci, v naprosté panice odhazují zbraně a pokoušejí se hlubokým sněhem klopýtavě uprchnout kamsi dozadu. „Ať se o ně postarají Zrzek a poručík van Fleet.“ Pokynul polopásovým transportérům po stranách, které okamžitě vyrazily, aby prchající Němce odřízly.

Najednou ucítil, že ten pach spáleného lidského masa, křik trýzněných zápalných obětí a pohled na hořící lidi už déle neunese. Major Hardt se obrátil, naklonil se přes postranici waspu a začal dávivě zvracet…

Když se trochu sebral, zamířil major Hardt v závěsu s Anglánem do závějí, aby obhlédl mrtvá těla. V záři hořícího stohu bylo vidět, že stále doutnají, jejich pokroucené zčernalé ruce se tyčily k nebi jako sežehnuté a seschlé kořeny stromů. Když se Hardt dostal blíže, rozpoznal i masu trupu jednoho z Němců, k němuž ty ruce patřily, stráveného plameny natolik, že se zmenšilo do velikosti jakéhosi zrůdného trpaslíka.

„Moc z toho hajzlíka nezbylo,“ zamumlal Anglán. „Pořádně jste mu připekl koule, majore!“

Hardt neměl sílu mluvit, natolik se zhrozil pekla, k jehož rozpoutání sám vydal rozkaz. Nahá těla se válela v černých hromadách, ohněm pokroucená do odpudivě groteskních pozic, oděna pouze do bot a uhláky připomínajících ocelových přileb, jež neměly plameny sílu strávit celé. Přinutil se sklonit k jednomu z mrtvých Němců, kterého zasáhla hořící kapalina, když se pokoušel utéct z druhého planoucího stohu. Spadla mu přitom z hlavy helma, ležící teď opodál, spodek těla měl nepřátelský voják netknutý, černé vyvalené oční bulvy, holé a sežehlé, jakoby obscénně a jaksi pohrdavě hleděly na muže, který mohl za jeho smrt.

„Chudák jeden pitomej,“ vtělil Anglán myšlenky do slov, „ale čízněte na ty jeho boty! To nejsou žádný pořádný vojclovský křusky, ale jenom nějaký zasraný vycházkový křápy vyspravený kusem starý pneumatiky. Skopčáci už musej fakt mlít z posledního, když posílaj do boje takový kriply. Zvlášť když věděj, že tu je starej Krev a Kuráž Patton.“

Hardt přemohl další nával nevolnosti. „Máte pravdu, Angláne. Všichni ovšem víme, že Hitler už vyškrabává zbytky, kde se dá. S chlapy, jako byl tenhle, ale Siegfriedovu linii bránit určitě nebude!“ Zmateně se podíval dolů na dosud kouřící tělo. „K čertu, kdyby měl proti sobě generál Patton takového nepřítele, prošel by přes něho jako nůž máslem – a klidně by si mohl nechat přivázat jednu ruku za záda!“

„Na to klidně můžete vzít jed, pane,“ ozval se hluboký hlas Velkého Zrzka. „Pojďte se ale podívat na ty krasavce, co jsme pro vás pochytali.“

Hardt se otočil. Pohlédl na velkého a těžkopádného Holanďana Schulzeho, tlumočníka T-Force, a hlavního seržanta „Velkého Zrzka“ Carstense, vyzbrojené samopaly, kteří před sebou hnali zajatce: dva překvapivě staře vypadající muže v uválených šedivých uniformách – vypadali tak trochu jako Turci – a obrýleného mladíčka s uzounkým hrudníčkem. Jedno sklo brýlí mu pokrývala prasklina vypadající jako pavučina.

„Kristepane,“ vydechl Anglán úžasem, „vypadaj jako zkurvenej Laurel a Hardy se svým fotříkem!“

„Jo,“ odfrkl si Velký Zrzek pohrdavě. „Taky nás to napadlo. Tohle přece není matroš na vojcly, ani na nic jinýho!“ Odplivl si na udusaný sníh. „Brácho, ten kripl Hitler na tom už fakt musí bejt bídně!“

„Ale oni nemluví skopčácky,“ ozval se Holanďan se svým typickým těžkopádným přízvukem. „Aspoň ten tlusťoch… Mele něco nějakou hatmatilkou, co z ní nevím ani hovno.“

„A co ten kluk?“ navrhl Hardt a podíval se na obrýleného mladíka, jemuž se konečně podařilo popadnout dech a který si teď své věznitele měřil neporušeným sklem brýlí.

„Was ist Ihre Etnheit?“ spustil Holanďan, mladík ho však zarazil vzteklým máchnutím špinavé ruky.

„Německy se mnou vy nemluvte,“ pronesl srozumitelnou, byť ne úplně nejsprávnější angličtinou. „Anglicky já mluvím. Co je to, co vědět byste chtěli?“

Vypadá jako za groš kudla, pomyslel si Hardt, současně si ale všiml, že ze svých věznitelů nemá zdaleka takový strach jako zbývající dva zajatci. Ti se hrůzou doslova klepali, jako by nemohli uvěřit tomu, že je Velký Zrzek každou chvíli nesmete dávkou ze svého samopalu. Ve skutečnosti se zajatý mladík tvářil téměř bojovně a útočně, a to i přes to, že měl popelavou pleť. „Jaké národnosti jsou ti dva?“ pokynul k oběma tlouštíkům. Otázku vyslovil co nejpomaleji, aby mladík neměl problémy jí porozumět. Němec ovšem jenom bez zájmu pokrčil rameny. „Jak to mám vědět – a koho by to vlastně zajímalo? Je to jenom kanonenfutr. Oni svému účelu posloužili.“

Hardt na mladíka ostře pohlédl. „Co myslíte tím, že posloužili svému účelu?“

Mladík se zašklebil způsobem, kterým dával najevo, že něco skrývá. „To byste chtěl vědět, pane Američane, že?“ Po německém způsobu na něj namířil špinavým kostnatým ukazováčkem. „Ode mě ale vy se nic nedozvíte.“

„Mohl bych si s ním trochu popovídat mezi čtyřma očima, pane?“ zavrčel Velký Zrzek, ve tváři rudý návalem vzteku jako vařená řepa, a sevřel pěst. „Vzal bych si toho hajzla stranou a něco bych z něho dostal, to si pište.“

„Ne, necháme to zpravodajcům –,“ začal major Hardt, na dokončení toho, co chtěl říci, však nedostal čas. Na obzoru náhle k jasně modrému nebi zamířila rudá světlice. A jenom o okamžik později se vše otřáslo hromovým řevem, při němž se zachvěla země. To jenom kousek od nich nepřátelské dělostřelectvo drtivou salvou porušilo klid krásného rána.

„Fajn, mám tu zprávu!“ vykřikl Holanďan Schulze a současně se natáhl na zem jak široký tak dlouhý, následovaný překvapivě rychle oběma turecky vyhlížejícími zajatci, jimž se to zjevně vzhledem k obrovským kráterům, které se objevily těsně před nimi, jako by je tam vyryl nějaký gigantický krtek, zdálo být docela dobrý nápad. Během pár zlomků vteřiny se k nim připojili i všichni ostatní, země okolo nich se třásla a chvěla, jako by byla živá. Když napíšeme všichni, není to tak úplně pravda, protože se to netýkalo zajatého obrýleného mladíka. Ten se zjevně zahájení palby rozhodl využít jako příležitosti, na niž už chvíli čekal. Zničehonic se vrhl vpřed. Řidič T-Force, krčící se po straně waspu a tisknoucí si ruce k uším, aby si před hlukem ochránil bubínky, to zpozoroval příliš pozdě. Pokusil se ještě vytáhnout z pouzdra pětačtyřicítku, Němec byl na něj však příliš rychlý. Noha v těžké botě vyletěla vpřed a zasáhla řidiče přímo do obličeje. Zvrátil se dozadu se zlomeným nosem a plival kolem sebe na všechny strany jasně červenou krev, kontrastující s bílým sněhem.

Stačil další zlomek vteřiny na to, aby se Němec ocitl za volantem malého transportéru. Bleskurychle zařadil první rychlostní stupeň, pásy zabraly, rozstříkla se od nich sprška sněhu. Velký Zrzek se vymrštil jako čertík z krabičky.

„Stůj, ty hajzle!“ zaječel.

Mladík mu ale nevěnoval sebemenší pozornost. Wasp sebou trhl a dal se do pohybu. Velký Zrzek na něj namířil rovnou od pasu.

„Nestřílejte, Zrzku!“ vykřikl Hardt. „Chceme toho kripla živého a zdravého!“

Pozdě! Příval kulek s ocelovým jádrem prořízl tenkou postranici waspu, jako by byla z papíru. A jeden projektil si neomylně našel cestu k palivové nádrži. Jenom to blaflo. Vozidlo bylo silou výbuchu vymrštěno vysoko do výšky, jako by ho popadla ruka nějakého obra a vystřelila ho pryč jako hračku, která už ho přestala bavit. O okamžik později se trosky transportéru zřítily na zem, kde dál vztekle hořely. Německý mladík seděl mrtvý za zlomeným volantem, plameny se mu už zakusovaly do oblečení. Když pak o dalších pár okamžiků později německá dělostřelba umlkla, nechavši za sebou pouze těžké ticho chvějící se ozvěnou, pomalu se vztyčil Anglán, setřepal si z uniformy sníh a prohlásil: „Tak jo, majore, vypadá to, že v prdeli je nejenom náš wasp – ale i ten malej veselej Skopčák. Jo a taky to vypadá, že by se naši zpravodajci měli co nejrychlejc naučit věštit z čajovejch lístků, jestli fakt chtěj zjistit, co se tyhle zasraný Vánoce má dít za německou čárou.“

Nemelodicky si pískaje letošní hit Já sním o Vánocích bílých, začal se brodit vysokým sněhem k řidiči waspu, ležícímu na zemi v bezvědomí. Náhle více než smutnému majoru Hardtovi nezbylo než bezmocně – a souhlasně – přikývnout lysou hlavou.

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Německý útok na Bastogne (16. až 19. prosince 1944)

Část první

Útok!

Kapitola 1