Paolo Cognetti

LE OTTO MONTAGNE

Copyright © 2016 by Giulio Einaudi editore s. p. a., Torino Pubblicato in accordo con MalaTesta Literary Agency, Milano

Translation © 2017 by Martina Kolenová

Jacket design © 2017 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5579-1

Zbohom, zbohom! Ale ešte poviem ti, milý hosť, toto vždy maj na pamäti, kto modlí sa vrúcne, ten miluje vrúcne ľudí aj vtáky, aj zvieratá.

S. T. COLERIDGE: Pieseň o starom námorníkovi

Môj otec mal svoj vlastný spôsob, ako chodievať na hory. Na hony vzdialený od meditácie, zato však s veľkou dávkou zanovitosti a smelosti. Chodil na výstupy bez dávkovania síl, vždy s niekým alebo niečím súťažil a tam, kde sa mu chodník zdal pridlhý, skrátil si ho krížom cez najväčší sklon. Pri ňom bolo zakázané zastaviť sa, posťažovať sa na hlad, únavu či zimu, no zato sa mohla spievať nejaká pekná pesnička, zvlášť cez búrku alebo v hustej hmle. A výskať pri hádzaní sa do snehových previsov.

Moja matka, ktorá ho poznala od detstva, hovorievala, že nikdy na nikoho nečakal, celý zachvátený pachtením sa za kýmkoľvek, koho videl vyššie, preto bolo potrebné mať dobré nohy, aby človek v jeho očiach obstál, a smiechom dávať najavo, že sa mu podarilo vyhrať. Neskôr začala pred výstupmi uprednostňovať posedenie v záhrade alebo si máčala nohy v potoku, či spoznávala názvy byliniek a kvetov. Aj na končiaroch predovšetkým rada pozorovala ďaleké vrchy, premýšľala nad tými z jej mladosti a spomínala, kedy a s kým tam bola, zatiaľ čo môjho otca sa v tej chvíli zmocnilo akési zvláštne sklamanie a ponáhľal sa domov.

Myslím si, že to boli protichodné reakcie na rovnakú nostalgiu. Moji rodičia prišli do mesta ako tridsaťroční, opustili roľnícke Benátsko, kde sa narodila moja matka a môj otec vyrastal ako vojnová sirota. Ich prvé hory, prvá láska, boli Dolomity. Občas sa o nich zmienili vo svojich rozprávaniach, bol som však príliš malý, aby som pochopil zmysel ich konverzácie, no cítil som, že určité slová znejú prenikavejšie, lebo majú oveľa hlbší význam. Rosengarten, Langkofel, Tofany, Marmolada. Stačilo, aby otec vyslovil jedno z týchto slov, a mame sa rozžiarili oči.

Boli to miesta, kde sa do seba zamilovali, po nejakom čase som to pochopil aj ja. Ešte ako deti ich tam priviedol jeden kňaz a ten istý kňaz ich aj jedného septembrového dňa na úpätí Troch lavaredských štítov, v kostolíku, ktorý tam stojí, zosobášil. To manželstvo z hôr bolo ustanovujúcim mýtom našej rodiny. Protichodne sa k nemu z neznámych dôvodov stavali rodičia mojej matky, a tak ho spečatili v kruhu štyroch známych vo vetruvzdorných bundách namiesto svadobných šiat, na svadobnom lôžku v úkryte Auronzo ako mieste prvej spoločnej noci novomanželov. Na výčnelkoch Cima Grande sa už odrážal sneh. Bola októbrová sobota roku 1972, koniec horolezeckej sezóny toho a mnohých ďalších rokov. Nasledujúci deň naložili do auta kožené čižmy a pumpky, tehotnú mamu a otca s pracovnou zmluvou vo vrecku a odviezli ich do Milána.

Pokoj nebol cnosťou, na ktorú môj otec kládol dôraz, no v meste by mu poslúžil viac než dosť. Panoráma Milána vyzerala takto: v sedemdesiatych rokoch žili v obytnom dome protiľahlom k rozsiahlej dopravnej tepne, pod ktorej asfaltom, aspoň tak to hovorili, tiekla rieka Olona. Je pravda, že keď pršalo, cestu zaplavilo a ja som si predstavoval rieku, ako tam dolu hučí v tme, nafukuje sa, až kým nevytečie z poklopov, ale aj cesta bola ďalšia rieka, rieka áut, dodávok, motoriek, kamiónov, autobusov, sanitiek, ktorá bola stále plná. Bývali sme na siedmom poschodí: dva rady identických budov, ohradených od cesty, zosilňovali hluk. Niekedy v noci to už otec nemohol vydržať, vstal z postele, otvoril dokorán okno, akoby chcel vynadať celému mestu, prikázať mu byť ticho alebo vyliať naň horúcu smolu, minútu nemo pozeral do diaľky, potom si obliekol vetrovku a vyšiel von na prechádzku.

Z okien sme dobre videli oblohu. Biela uniforma, nezávisle od ročného obdobia, brázdená len letom vtáčikov. Matka sa zdráhala pestovať kvety na balkóniku začmudenom dymom a plesnivom zo storočných dažďov. Zasadila tam rastlinky a medzitým mi rozprávala o augustových viniciach na vidieku, kde vyrastala, alebo o tabakových listoch zavesených na žrdiach v humne, o špargli, ktorá ak mala zostať mäkká a biela, musela byť obratá ešte pred vyklíčením, takže bol potrebný špeciálny zmysel, aby ju človek videl ešte pod zemou. Teraz jej tento cit poslúžil v úplne inej sfére. V Benátsku pracovala ako zdravotná sestra, ale v Miláne získala miesto zdravotnej asistentky v Brestovej štvrti, v západnej periférii mesta medzi činžiakmi. Bola to nová kvalifikácia, podobne ako rodinná poradňa, v ktorej pôsobila, ústrednou myšlienkou bolo pomáhať ženám počas tehotenstva a potom dozerať na novorodenca počas prvého roka jeho života – to bola práca mojej matky a mala ju rada. No keď ju z práce niekam vyslali, vyzeralo to ako skutočná misia. Brestov bolo v tých častiach málo: celé názvoslovie štvrte s ulicami ako Jelšová, Jedľová, Smrekovcová či Brezová vyznievalo posmešne medzi dvanásťposchodovými činžiakmi napadnutými skazou akéhokoľvek druhu. Medzi matkine povinnosti patrilo skontrolovať prostredie, v ktorom dieťa vyrastalo, a z mnohých návštev bola mimo aj niekoľko dní. V najhoršom prípade musela podať trestné oznámenie na súd pre maloletých. Stálo ju veľa námahy uchýliť sa k tomuto krajnému riešeniu, nehovoriac o spŕške nadávok a hrozieb, no o svojom rozhodnutí nikdy nepochybovala. Nebola jediná, kto tomu veril: sociálne pracovníčky, vychovávateľky a učiteľky spájal hlboký kolektívny cit, čosi ako ženský kolektívny zmysel pre zodpovednosť voči tým deťom.

Môj otec bol, naopak, samotár. Pracoval ako chemik v jednej fabrike s desiatimi tisíckami robotníkov, nepretržite deprimovanej štrajkmi a výpoveďami, a čokoľvek sa tam vnútri udialo, večer sa odtiaľ vracal plný hnevu. Pri večeri potichu pozeral správy, šibrinkoval príborom vo vzduchu, akoby očakával, že zrazu vypukne ďalšia svetová vojna, a hundral si popod nos nadávky pri správe o každom zavraždenom, o každej vládnej kríze, o každom zvýšení cien ropy, o každej bombe, ktorú odpálili neznámi páchatelia. S tými pár kolegami, ktorých k nám pozval, sa takmer vždy rozprával o politike a vždy sa to skončilo hádkou. Pri komunistoch bol antikomunista, pri katolíkoch radikál a ako voľnomyšlienkar sa bavil s hocikým, kto ho zamýšľal zaradiť k cirkvi, k nejakému straníckemu združeniu. Boli to časy neustáleho vnútroštátneho napätia a brannej povinnosti sa nik nevyhýbal, preto nás onedlho otcovi kolegovia prestali navštevovať. On však naďalej chodil do fabriky, akoby mal ísť každé ráno kopať kanály. A keď v noci nespával, silno búšil do vankúša, do uší si dával štuple, užíval lieky proti bolesti hlavy či vybuchoval do nebezpečných návalov hnevu, vtedy vstúpila do deja matka, ktorá sa v rámci partnerských povinností podujala upokojiť ho, uchlácholiť vlny zápasu medzi mojím otcom a svetom.

Doma sa ešte rozprávali benátskym nárečím. V mojich ušiach to znelo ako nejaký tajný jazyk medzi nimi dvoma, ozvena nejakého predošlého a záhadného života. Zvyšok minulosti, podobne ako tri fotky, ktoré moja matka vystavila na stolíku vo vstupnej hale. Často som sa pri nich zastavil a pozeral sa na ne: na prvej boli jej rodičia v Benátkach počas ich jedinej cesty, ktorú v živote podnikli, darček od starého otca pre starkú pri príležitosti striebornej svadby. Na druhej pózovala celá rodina počas vinobrania: starí rodičia sedeli uprostred skupiny, pri nich stáli tri dievčatá a jeden chlapec a v pozadí pri stodole bolo vidieť koše s hroznom. Na tretej stál jediný mužský potomok, môj strýko, s mojím otcom pri kríži na vrchole, so stočeným lanom na chrbte, v horolezeckom prestrojení. Zomrel mladý, a preto mám jeho meno, hoci ja som bol v rodinnom slovníku Pietro a on Piero. Nepoznal som však ani jedného z tých ľudí. Nikdy som u nich nebol na návšteve ani oni nechodievali do Milána. Niekedy mama išla za nimi v sobotu ráno vlakom a vracala sa v nedeľu smutnejšia, ako keď odchádzala, potom ju smútok prešiel a život pokračoval ďalej. Čakalo ju veľa práce, ako aj ľudí, o ktorých sa bolo treba starať, takže na melanchóliu nemala čas.

Minulosť však vychádzala na povrch práve vtedy, keď to človek najmenej očakával. V aute, počas dlhej cesty do mojej školy, matkinej poradne a otcovej fabriky, si niekedy ráno pospevovala starú pesničku. Spustila prvú strofu v zápche a po chvíli sa k nej pripojil otec. Odohrávali sa v horách počas prvej svetovej vojny: La Tradotta, La Valsugana, Il testamento del capitano. Príbehy, ktoré som už poznal aj ja: na front ich odišlo dvadsaťsedem, no domov sa vrátilo len päť. Tam dolu pri Piave zostal kríž pre matku, ktorá by sa ho skôr či neskôr vybrala hľadať. Nejaká milenka v diaľke čakala, vzdychala, potom ju to omrzelo a vydala sa za iného, ten, čo umieral, jej venoval bozk a pre seba si želal kvetinu. V týchto piesňach boli slová z nárečia, tak som pochopil, že moji rodičia si ich priniesli so sebou z predchádzajúceho života, ale tušil som aj niečo odlišné a zvláštne, a to, že tie piesne, neviem v akom zmysle, rozprávali o nich dvoch. Doslova o nich dvoch, prezrádzali to ich dojaté hlasy.

Potom počas zopár veterných dní, na jeseň alebo na jar, bolo vzadu za širokými ulicami Milána vidieť hory.

Objavili sa úplne znenazdania za jednou zákrutou, nad jedným nadjazdom, a zraky mojich rodičov, hoci jeden druhému nič nenaznačili, sa na ne ihneď upriamili. Končiare boli biele, obloha nezvyčajne modrá, malý zázrak. U nás dolu lomozili fabriky, boli tu preľudnené sociálne byty, nepokoje na námestiach, týrané deti, mladé tehotné dievčatá, tam hore sa skvel sneh. Mama sa vtedy pýtala, aké to boli hory, a otec sa poobzeral dookola, potreboval sa zorientovať v mestskej spleti ulíc. Tým smerom je bulvár Monza, bulvár Zara? Tak to je La Grigna, odvetil po krátkej odmlke. Áno, myslím, že to je presne ona. Ten príbeh si dobre pamätám: Grigna bola krásna a krutá bojovníčka, výstrelmi šípov zabíjala rytierov, ktorí jej prišli vyznať lásku. Boh ju za to potrestal tak, že ju premenil na horu. A teraz stála na našom čelnom skle, obdivovaná nami tromi, každý potichu premýšľal nad niečím iným. Potom naskočila na semafore zelená, chodec rýchlo dobehol, niekto vzadu zatrúbil, môj otec ho poslal tam, kde chrbát stráca slušné pomenovanie, a nahnevane zaradil rýchlosť, uháňajúc preč od toho milého momentu.

Prišiel koniec sedemdesiatych rokov a oni dvaja si opäť obuli na nohy čižmy a opustili spustošené Miláno. Nezamierili na východ, odkiaľ prišli, ale na západ, akoby pokračovali v úteku: smerom k Ossole, Valsesii, Val D’Aoste, najvyšším a najdrsnejším kopcom. Mama mi potom rozprávala, že vtedy ju prvýkrát zachvátil nečakaný pocit skľúčenosti. Vzhľadom na jemné profily Benátska a Tridentska sa jej tie západné údolia zdali stiesnené, tmavé, uzavreté ako rokliny; bralo bolo vlhké a čierne, všade samé bystriny a kaskády. Koľko vody, pomyslela si. Tu musí veľmi veľa pršať. Nevšimla si, že všetka tá voda pochádza z jedného výnimočného prameňa, ani že s otcom smerovali proti prúdu. Vyšli hore údolím, až kým neboli dosť vysoko, aby na nich dočiahli slnečné lúče: zrazu sa krajina pred nimi otvorila a uvideli Monte Rosu. Ponad letné pasienky sa vznášal polárny svet, večná zima. Matku to vyľakalo. Otec, naopak, tvrdil, že to bolo ako objaviť ďalší nečakaný rozmer, prísť z hôr ľudí a ocitnúť sa v horách gigantov. A prirodzene sa do nich zamiloval na prvý pohľad.

Nepamätám si presné miesto z toho dňa. Možno to bola Macugnana, Alagna, Gressoney, možno Ayas. Každý rok sme sa premiestňovali, nasledujúc nepokojný kočovný spôsob života môjho otca, stále okolo hory, do ktorej sa zamiloval. Skôr než na údolia si spomínam na naše príbytky, ak ich tak možno nazvať: prenajímali sme si bungalov v kempe alebo jednu izbu v nejakom miestnom penzióne a ostali sme tam dva týždne. Nikdy nebolo dosť času na užitie si tých priateľských miest ani obľúbenie si niečoho, ale také čosi môjho otca nezaujímalo a ani si to nevšímal. Len čo sme niekam prišli, prezliekol sa, vybral z tašky kockovanú košeľu, menčestrové nohavice, vlnený sveter. Vo svojich starých šatách opäť vyzeral ako iný muž. Krátku dovolenku trávil tak, že chodil na túry, vyrážal veľmi skoro a nevracal sa večer, ale na ďalší deň, celý zaprášený, spálený od slnka, unavený a šťastný. Pri večeri nám rozprával o kamzíkoch a kozorožcoch, o nociach pri táborisku, o oblohe plnej hviezd, o snehu, ktorý hore padal aj v auguste, a keď bol vskutku spokojný, tak to zakončil vetou: Naozaj by som vás tam chcel mať pri sebe.

Problém bol v tom, že moja matka odmietala ísť na ľadovec. Mala z toho iracionálny a permanentný strach, hovorievala, že pre ňu sa hory končili pri troch tisíckach metrov, vo výške jej Dolomitov. V trojtisícovej výške mala najradšej dvojtisícovú – pastviny, bystriny, lesy – a veľmi milovala aj tisícmetrové hory, život tých drevených a kamenných obrov. Keď otec býval preč, rada so mnou chodievala von na prechádzku, na kávičku na námestie, čítala mi posediačky knihu na lúke a trochu si poklebetila s každým, kto išiel okolo. Naším ustavičným sťahovaním trpela. Túžila po svojom vlastnom dome a po dedine, kam by sa mohla vracať, a často sa na to otca vypytovala. Ten tvrdil, že nebolo peňazí na zaplatenie ďalšieho nájmu okrem toho v Miláne, no napokon s ním vyjednala sumu, ktorá ju uspokojila, a on jej prisľúbil, že niečo pohľadá.

Večer, keď už boli odpratané zvyšky večere, otec rozložil na stole zemepisnú mapu a začal študovať trasu nasledujúceho dňa. Mal pri nej sivú knižočku Talianskeho horolezeckého klubu a pol pohára grappy, ktorej si sem-tam usŕkal. Matka si vtedy užívala svoju časť slobody, a to tak, že sedela v kresle alebo na posteli a ponorila sa do nejakého románu, na hodinku alebo dve sa stratila v knihe, akoby bola niekde úplne inde. Vtedy som vyliezol otcovi na kolená, aby som videl, čo robí. Zdal sa mi veselý a zhovorčivý, úplný opak otca z mesta, na ktorého som bol zvyknutý. Bol spokojný, že mi môže ukázať mapu a naučiť ma, ako sa číta. Toto je horský potok, vysvetľoval mi, toto jazierko a toto tu skupinka horských chát. Tu podľa farby dokážeš rozlíšiť les, alpskú lúčinu, sutinu, ľadovec. Tieto nerovné čiary označujú nadmorskú výšku: čím sú hustejšie, tým je kopec strmší, až sa už po ňom nedá stúpať hore. Tu, kde ich je pomenej, je svah miernejší a prechádzajú tade chodníky, vidíš? Tieto body označené nadmorskou výškou označujú vrcholy. A práve na vrcholy ideme. Zídeme z nich, len keď dorazíme na miesto, odkiaľ sa už nedá pokračovať nahor. Rozumieš?

Nie, nemohol som rozumieť. Musel som to vidieť, ten svet, čo v ňom vyvolával toľko radosti. Po nejakých rokoch, keď sme tam začali chodiť spolu, otec hovorieval, že si úplne presne pamätá, ako sa prejavilo moje nadanie. V jedno ráno, keď mama ešte spala, bol akurát na odchode a zaväzoval si šnúrky, keď som sa pred ním zjavil ja – oblečený a pripravený nasledovať ho. Musel som sa prezliecť v posteli. V tme som ho naľakal, akoby som bol oveľa väčší na svojich šesť či sedem rokov, už som bol tým, čím som sa stal potom, v jeho rozprávaní, predtucha dospelého dieťaťa, vidina budúcnosti.

„Nechceš si ešte trochu pospať?“ opýtal sa ma potichu, aby nezobudil matku.

„Chcem ísť s tebou,“ odpovedal som, alebo tak to aspoň tvrdil on, ale asi to bola veta, na ktorú rád spomínal.

PRVÁ ČASŤ

HORY DETSTVA

JEDEN

Obec Grana sa nachádzala na pomedzí jednej z tých dolín, ktoré všetci, čo prechádzali okolo, považovali za uzavreté. Zhora ju obkolesovali kovovosivé hrebene a zdola skalisko, ktoré bránilo do nej vstúpiť. Na skalisku bdeli nad zanedbanými poľami ruiny veže. Od miestnej cesty sa oddeľovala poľná cestička a strmo stúpala, kľukato, až po úpätie veže, potom sa znenazdania zjemnila, zahla nabok hory a vnikla do úzkej kotliny uprostred úbočia, kde pokračovala do mierneho svahu. Bol júl, keď sme sa po nej vydali, rok 1984. Na lúkach kosili trávu. Kotlina bola širšia, než vyzerala zdola, samý les na tienistej strane a sústavy terás na slnku: nižšie medzi zhlukmi kríkov prúdil horský potok, ktorého lesk som sem-tam zahliadol, a to bolo to prvé, čo sa mi na Grane zapáčilo. Očarúvali ma dobrodružné romány tých čias. Bol to Mark Twain, kto vo mne vzbudil lásku k potokom. Myslel som si, že tam dolu sa dajú chytať ryby, mohol by som sa ponárať, plávať, zoťať nejaký stromček a postaviť si plť, a unesený týmito predstavami som si nevšimol dedinu, ktorá sa objavila za jednou zákrutou.

„Tu je,“ povedala moja matka. „Poď pomaly.“

Otec spomalil a zvolil nenáhlivé tempo. Keď sme vyrazili, poslušne počúval jej pokyny. Naklonila sa doprava a doľava v prachu, ktorý rozvírilo auto, dlho sa pozerala na stajne, kuríny, drevené senníky, zhorené a popadané zrúcaniny, traktory na okraji cesty, lisy na slamu. Z jedného dvora vybehli dva čierne psy so zvončekom na krku. Vedľa stálo zopár nedávno postavených domov, celá obec akoby bola vybudovaná z toho istého sivého kamenia hory, ktorá ju obopínala ako odkryv hornín, starodávny zosuv pôdy; trochu vyššie sa pásli kozy.

Otec stále mlčal. Mama, ktorá to miesto objavila, ho nechala vyjsť na voľné priestranstvo a vystúpila z auta, vybrala sa hľadať majiteľku domu, zatiaľ čo my sme vykladali batožinu. Jeden zo psov nám s brechotom prišiel naproti a otec spravil niečo, čo som ho nikdy nevidel urobiť: natiahol ruku a dal mu ju ovoňať, povedal mu čosi milé a pohladkal ho medzi ušami. Asi to vedel lepšie so psami než s ľuďmi.

„No?“ opýtal sa ma, kým odopínal gumové šnúry na nosiči. „Ako sa ti tu pozdáva?“

Je tu nádherne, chcel som povedať. Už pri vystupovaní z auta plného sľubov ma opantala vôňa sena, stajne, dreva, dymu a všeličoho iného. Ale nebol som si istý, či to by bola správna odpoveď, tak som odvetil: „Nezdá sa mi to tu zlé, a tebe?“

Otec pokrčil plecami. Dvihol pohľad ponad kufre a pozrel sa na chatrč, ktorá stála pred nami. Na jednej strane takmer visela a určite by už bola spadla, nebyť dvoch brvien, ktoré ju podopierali. Vnútri boli nahromadené kopy sena a na ňom jedna rifľová košeľa, ktorú si tam niekto vyzliekol a zabudol.

„Ja som na takom mieste vyrastal,“ povedal, no nepochopil som z toho, či to bola dobrá, alebo zlá spomienka.

Uchopil rúčku kufra a potiahol ňou, ale potom zrazu ostal stáť. Pozrel sa na mňa, akoby mu práve v tej chvíli napadlo čosi zábavné.

„Podľa teba sa minulosť môže znova zopakovať?“

„To ťažko,“ konštatoval som, aby ma nevyviedol z rovnováhy. Vždy mi dával hádanky tohto typu. Videl vo mne sebe podobnú inteligenciu smerujúcu k logike a matematike a myslel si, že ju musí stále podrobovať skúškam.

„Pozri sa na ten potok, vidíš ho?“ povedal. „Tvárme sa, že voda je čas, ktorý plynie. Ak tu, kde sa teraz nachádzame, je prítomnosť, čo myslíš, kde sa nachádza budúcnosť?“

Pouvažoval som. Toto vyzeralo jednoducho. Dal som mu jednoznačnú odpoveď: „Budúcnosť je tam, kam prúdi voda, odtiaľto smerom nadol.“

„Omyl,“ vyhlásil otec. „Našťastie.“ Potom akoby z neho opadla ťarcha a dodal: „Hopsa!“ slovo, ktoré používal, keď dvíhal na ruky aj mňa, a jeden z dvoch kufrov hlučne spadol na zem.

Dom, ktorý moja matka prenajala, bol v hornej časti dediny, na jednom nádvorí vytvorenom okolo napájadla. Niesol znaky dvoch rôznych pôvodov: ten prvý bol na stenách, balkónoch zo sčernetého smrekovca, na škridlovej streche pokrytej machom, obrovskom začmudenom komíne, bol to starodávny pôvod, ten druhý bol len starý. Dokladovali ho pokrovce linolea položené na podlahe vnútri domu, kvetinové tapety nalepené na stenách, pripevnené závesné skrinky a výlevka v kuchyni, všetko plesnivé a vyblednuté. Uprostred toho všetkého sa vynímali čierne kachle z liatiny, mohutné a masívne, s mosadznou rúčkou a so štyrmi platničkami na varenie. Museli ich sem preniesť kedysi dávno z iného miesta. Ale myslím si, že matke sa páčilo predovšetkým niečo, čo tam nebolo, pretože v skutočnosti našla viac než len prázdny dom. Opýtala sa majiteľky, či ho môžeme trochu upratať, a tá len stroho odvetila: „Robte si, čo chcete.“ Dlhé roky sa jej ho nepodarilo prenajať, a tak prirodzene čakala, že ho neprenajme ani v to leto. Mala úsečné spôsoby, ale nebola neprívetivá. Myslím si, že bola trocha v rozpakoch, pretože pracovala na poli a nestihla sa prezliecť. Odovzdala matke obrovský železný kľúč, dokončila vysvetľovanie o používaní teplej vody, krátko zaprotestovala, predtým než si zobrala obálku, ktorú sme jej pripravili.

Otec tam už dobrú chvíľu nebol. Preňho boli všetky domy rovnaké a na druhý deň musel byť v práci. Šiel si zapáliť na balkón, ruky mal položené na zábradlí z drapľavého dreva, oči upreté na končiare. Vyzeralo to, akoby ich študoval, aby pochopil, odkiaľ na ne začať útočiť. Vošiel dovnútra, len čo majiteľka odišla, ušetril si tým pozdravy. Medzičasom naňho doľahla skleslá nálada; oznámil, že ide kúpiť niečo na obed a že by sa rád vrátil pred zotmením.

Keď odišiel, mama sa v tom dome dostala do stavu, ktorý som u nej nikdy nezažil. Ráno, len čo vstala z postele, nahádzala do kachlí drevo, pokrčila noviny a škrtla zápalkou. Nevyrušil ju dym šíriaci sa po kuchyni ani prikrývka, ktorú sme mali na sebe, kým sa izba zohrievala, ani mlieko, čo kypelo z hrnca a horelo na rozpálenej platničke. Na raňajky mi prichystala chlieb s marmeládou. Umývala ma pod kohútikom, opláchla mi tvár, krk a uši, potom ma osušila uterákom a poslala ma von, nech sa idem opáliť, nech ma ošľahá vietor a nech konečne stratím svoju mestskú jemnosť.

V prvých dňoch sa miestom môjho bádania stal potok. Boli tam dve hranice, ktoré som mal zakázané prekročiť: hore drevený mostík, za ktorým boli strmšie brehy a zužovali sa do jedného kanála, a dolu hustý porast na úpätí brala, kde voda pokračovala smerom k spodnému údoliu. Potok prúdil nadol rýchlo, na začiatku sa spenil a pokračoval pomedzi veľké balvany, z ktorých som sa nakláňal, keď som pozoroval strieborné odrazy dna. Trochu ďalej spomaľoval a rozširoval sa, akoby sa z mladíka, ktorým bol, stával dospelák, a pretínal ostrovčeky zarastené brezami, kadiaľ som mohol skackajúc prejsť až na opačný breh. Okrem spleti dreva tam bola ešte jedna zátarasa. V tom bode sklz klesal a v zime snehová lavína ťahala nadol kmene a konáre, čo teraz hnili vo vode, ale o týchto veciach som v tom čase nič nevedel. Pre mňa to bol moment jeho života, v ktorom si bystrina našla prekážku, zastavila sa a zakalila. Zakaždým som skončil na tom mieste, sadol som si a pozeral sa na riasy, ktoré sa vlnili navrchu.

Vídal som tam chlapca, ktorý pásol kravy na lúkach pozdĺž brehu. Podľa mojej matky to bol synovec majiteľky nášho domu. Vždy mal pri sebe žltú palicu z umelej hmoty so zahnutou rukoväťou, ktorou popchýnal kravy, aby ich zatlačil smerom hore k vysokej tráve. Mal na starosti sedem hnedých neposedných strakúľ. Chlapec ich okrikoval, keď si išli po svojom, a stávalo sa, že bežal za jednou alebo za druhou a hromžil na ne, zatiaľ čo pri návrate stúpal po úbočí a otáčal sa, aby na ne zavolal: heš, heš, heš alebo hybaj, hybaj, až ho napokon s nechuťou nasledovali do stajne. Na pastvine si sadol na zem a zhora všetko kontroloval, vyrezávajúc zatváracím nožom do dreva.

„Tam nemôžeš byť,“ upozornil ma, keď ku mne jediný raz prehovoril.

„Prečo?“ nechápal som.

„Pošliapeš trávu.“

„A kde teda môžem byť?“

„Tamto.“

Ukázal na opačný okraj bystriny. Z miesta, kde som sa nachádzal, som nevidel, ako sa tam dá dostať, ale nechcel som sa ho na to ani opýtať, ani vyjednávať prechod cez jeho trávu. Tak som vošiel do vody, ani som si nevyzul topánky. Snažil som sa vzpriamene stáť v rieke a nedať najavo rozpaky, akoby pozerať na vodu bolo pre mňa každodennou záležitosťou. Prešiel som cez ňu, sadol som si na jednu skalu, z mokrých topánok a ponožiek mi kvapkala voda, ale keď som sa otočil, chlapec sa na mňa vôbec nepozeral.

Takto prešlo zopár dní, on na jednom brehu, ja na druhom a nevymenili sme si ani jediný pohľad.

„Prečo sa s ním neskamarátiš?“ opýtala sa ma jedného večera mama pri kachliach. Dom bol nasiaknutý vlhkosťou z minulých rokov, tak sme po večeroch zakúrili a potom sme sa tam ohrievali, až kým sme išli spať. Obaja sme čítali svoju knihu a občas, medzi jednou a druhou stránkou, sme oživili oheň a rozhovor. Veľké čierne kachle nás počúvali.

„Ale ako? Neviem, čo mám povedať,“ odvetil som.

„Povieš mu ahoj. Opýtaš sa ho na jeho meno. A ako sa volajú jeho kravy.“

„Hej, hej, jasné,“ pritakal som a tváril sa, že som ponorený do čítania.

Čo sa týka nadväzovania kontaktov, moja matka bola na tom oveľa lepšie než ja. Keďže v dedine nebolo obchodov, kým ja som skúmal svoj breh rieky, ona našla usadlosť, kde predávali mlieko a syr, dvor, kde ponúkali nejakú zeleninu, a pílu, kde sa dali zohnať odrezky dreva. Dohodla sa aj s chlapcom, ktorý ráno a večer chodieval na dodávke po kanvice s mliekom, aby jej priniesol chlieb a kúpil zopár vecí. A po týždni už balkón zdobili kvetináče plné muškátov. Náš dom bolo teraz vidieť aj z diaľky a počul som, ako ju tých zopár obyvateľov Grany pozdravilo a oslovilo menom.

„Ale nevadí,“ povedal som o minútku.

„Čo nevadí?“

„Že sa neskamarátime. Ja som aj rád, že môžem byť sám.“

„Ale čo?“ opýtala sa prekvapene. Zdvihla zrak od strany a bez úsmevu, akoby išlo o veľmi dôležitú vec, dodala: „Si si istý?“

Tak sa rozhodla, že mi pomôže. Nie všetci majú na to rovnaký názor, ale moja matka mala v sebe zakorenenú potrebu zasahovať do života iných. O pár dní neskôr som v našej kuchyni našiel chlapca od kráv, keď raňajkoval a sedel na mojej stoličke. Zacítil som ho skôr, než som ho zbadal, razil z neho ten istý pach stajne, sena, kyslého mlieka, vlhkej zeme a dymu z dreva, ktorý sa pre mňa vtedy stal vôňou hôr a ktorý som neskôr našiel v každej hore na celom svete. Volal sa Bruno Guglielmina. Mal priezvisko ako všetci v Grane, vysvetlil nám, ale bol jediným Brunom. Bol odo mňa o pár mesiacov starší, keďže sa narodil v sedemdesiatom druhom, ale v novembri. Hádzal do seba keksíky, ktoré mu ponúkala moja mama, ako keby ich nikdy v živote nejedol. Posledným odhalením bolo, že nielen ja som ho pozoroval dolu na pasienku, ale aj on pozoroval mňa, no obaja sme sa tvárili, že o sebe nevieme.

„Ty máš rád potok, však?“ opýtal sa ma.

„Áno.“

„Vieš plávať?“

„Trochu.“

„Chytať ryby?“

„Myslím, že nie.“

„Poď, niečo ti ukážem.“

Povedal to a zoskočil zo stoličky, my s mamou sme si vymenili pohľady a potom som sa bez ďalšieho premýšľania za ním rozbehol.

Bruno ma zobral na miesto, ktoré som už poznal, kde potok tiekol v tieni mostíka. Keď sme stáli na brehu, potichu mi prikázal, aby som ani nepípol a čo najlepšie sa ukryl. Potom sa schoval za kameň, spoza ktorého špehoval. Rukou mi naznačil, aby som čakal. Takmer som sa nehýbal a obzeral som si ho: mal svetlé vlasy a opálený krk. V nohaviciach, ktoré mu boli o niekoľko čísel väčšie, zahnutých pri členkoch a s padnutým sedom, vyzeral ako karikatúra dospelého muža. Aj tónom hlasu a gestami pripomínal spôsoby dospelého muža: jediným kývnutím mi prikázal, aby som prišiel za ním, a ja som ho poslúchol. Vyklonil som sa spoza kameňa, aby som sa pozeral, kam on. Nič extra som však nevidel: tam vzadu rieka vytvárala malý vodopád a tmavú hlbočinu, vysokú možno po kolená. Voda sa hýbala na povrchu, rozburácaná šumom pádu. Po okrajoch sa vznášala vrstva peny a hrubý konár, ktorý sa tam krížom zakliesnil a zachytil mokrú trávu a listy. Nič to nebolo, to predstavenie, len voda, ktorá tiekla dolu kopcami, no aj tak ma to zakaždým nadchýnalo a nevedel som prečo.

Po chvíli zadumaného skúmania hlbočiny som zbadal, že povrch vody sa jemne zvlnil, a všimol som si, že tam vnútri bolo niečo živé. Jeden, dva, tri, štyri špicaté tiene s papuľami proti prúdu a chvostom pohybujúcim sa vodorovne. Niekedy sa jeden z tieňov zrazu premiestnil a zastavil sa na inom mieste, inokedy sa zdvihol chrbtom a potom sa sklopil dolu, ale stále sa pozeral smerom na vodopád. Mali sme výhodnú pozíciu, boli sme viac v údolí, preto nás ešte nezbadali.

„To sú pstruhy?“ pošepkal som.

„Ryby,“ povedal Bruno.

„A vždy sú tam?“

„Nie vždy. Niekedy idú do inej jamy.“

„Ale čo to robia?“

Table of Contents

PRVÁ ČASŤ HORY DETSTVA

JEDEN