SNY MRTVÉ DUŠE

Valerie Theriel

Věnováno:

všem nevinně trpícím cizí krutostí,

aby nalezli spravedlnost dříve,

než bude jejich nálada…

Sebevražedná

Kde zoufalství káže, tam bezmoc rozum sváže.

Zde chopili se moci démoni noci.

Strach z prázdnoty ti duši svírá,

když v právo žít již chybí víra.

To jedinečnost sama je stádem ušlapána.

Nad její prázdnou schránou výčitky potom planou.

Vrahové soudí nevinného a špiní jméno jeho.

Ten je na lepším místě,

kde pravda zvítězí vždy jistě.

Pak jednou, v soudný den,

nevinný praví s úsměvem:

Kam ovečky, kam to jdete?

A proč se tolik třesete?

Mrtvá duše

Zemřela víra, že čeká mne štěstí,

náloží urážek na kusy roztrhána.

Kladivem krutosti pomalu ubita,

teď v rakvi leží.

V zrcadle sleduji svoje oči,

duši v nich hledám a nenacházím.

V Hádově říši smutně bloudí,

čeká, až konečně vydám se za ní.

Jak strnulá loutka v černém oděvu,

slunečným ránem trhaně kráčím.

Krásný den smyslů mých se dotýká,

však dojmy dále se nepřenáší.

Všechno je tmavé jak roucho noci,

hrob už vábí mě zatuchlým pachem svým.

Ten táhne se za mnou, i když svěží je vítr,

ač necítím jej, nechutně na mně ulpívá.

Falešný smích z mého hrdla se line,

jen jako reflex, nemám důvod se smát.

Osamělá i uprostřed těch, co křičí: Žij!

Prosím, tak neodcházej nám!

Vzdáleně zoufalství lidí vnímám,

lituji, že je vůbec mám tu čest znát.

Jediné, co mohu dát sdílet, je bolest,

je umění prchnout a neublížit.

Vůbec nic nezbylo, co by za to stálo,

vakcína s chutí žít je nedostupná.

Jsem pobledlý přízrak, co dny jen přežívá,

truchlí za částí svou, co uměla snít.

Tak v bdění putuji temnou nocí,

zda najdu klid ve spánku, se ptám.

Snad opět setkám se ve snu s mou duší,

krása v ní rozkvete a tam bude žít.

Vzdala jsem naději, že radost poznám,

a štěstí v objetí, za které dala bych vše.

Zklamání zrodí se tisíckrát,

na to už síla mi nezbývá.

Ty, který zabil jsi moji víru,

jedinou zprávu pro tebe mám.

Tak slyš, přestože asi nebudeš rád,

že můj hněv nepřijde, ač po něm toužíš.

Já totiž odpouštím ti viny tvé,

vždyť odsoudil ses už předem sám

a nevěděl jsi, co to vlastně činíš.

Jistota jedna mi zůstává.

Že v nemrtvém bdění i v překrásném snění…

Až dýka bolesti protne útoky děravý lásky mé štít,

do mého rovu mě jak vlna mořská sklátí…

I poté stejně já…

Navždy tě budu milovat.

V prachu

Jediná chyba tvá a cesta zpět již není…

V poháru, jenž hostí až příliš trpké pití,

je pro ni kapkou kyseliny sžírající.

Vzpěněný přetekl a přepaluje pouto citů,

v zrcadlo vržený stín oběti se tříští.

Tak dlouho zklamáním se v něčí duši buší,

až i ta nejsilnější bolestí se zlomí.

Krok viny ze slabosti stranou,

ji víc než tebe samotného stojí.

Důvěru nitro její opět nedonosí,

jinou již nikdy netroufne si počít.

Tak dlouho plamen v srdci nuceně se tlumí,

až jedním fouknutím jej vlastní vůle zhasí.

Dnes poprvé se ona do té fronty řadí,

kterou si dosud troufala vždy minout.

V zástupu zbabělců, jež trýzní milující, stojí,

záměrně hluchá, když ty s pláčem voláš jméno její.

Jediná chyba pevnost čistoty v prach mění…

V koloně láskou navěky už pohrdavých,

ostřením drápů přečkává se doba do nebytí.

Pryč odvaha je za cit rvát se do umdlení,

jen očkem v řetězu je, k strachu připoutaným.

Až prvně zatne drápy, budeš dalším.

Dva kroky od ráje

Dva kroky od ráje čas se zastavil.

Spolu s ním stanula i fronta na štěstí.

Pozvánku do něj mi někdo ukradl,

tak jenom zdálky hladově přihlížím,

jak vyvolení se blaženstvím krmí.

Vzpomínám záblesků světla čistoty,

na nohou drží mě víra, že hodna jsem,

hlavu mám vztyčenou, modlím se za návrat

hřejivé něhy, co voněla nebem.

Má duše ještě cítí tvé doteky.

Šepotu pochyb já nejprve odolám,

a štítem z důvěry v anděla kryju se,

když do mě surově strkají strážci

a nenávistně po mně řvou:

Táhni, ty špíno, zpátky do propasti!

S prásknutím nakonec brána se zavírá,

pochopové mě házejí do prachu,

a odsuzují zpět mezi prokleté.

Na hlavě opět mám věnec trnový samoty

a z boku trčí mi kopí konce mých nadějí.

Bolest se vrací a hned si mě osedlá,

do pekel nevlídné pravdy se plazící,

zoufale pláču: Prosím, už dost!

Tentokrát už to nemůžu přežít!

Smiluj se ty, jediný spravedlivý!

Proč jsi mě opustil, laskavý anděli?

Když jsi ty jediný život probudil,

v bytosti zamrzlé letitým strádáním,

kterýpak démon tě v mysli dostihl,

zlobou otrávil dech, co mé srdce hřál?

Ó, Bože všemocný, co mi to děláš?

Když opět nářky mé zoufalé neslyšíš,

tak shlédni na mě a pravdu řekni mi,

po ničem jiném již nyní netoužím,

nežli mít odpověď na tuto otázku:

Čím jsem to vinna?

Table of Contents

SNY MRTVÉ DUŠE

Věnováno:

Sebevražedná

Mrtvá duše

V prachu

Dva kroky od ráje

Modlitba za skryté

Poslední rozcestí

Hlubina

Zvuk ticha

Diversio

Válčím

Předurčení

Nebojuj

Až budu volná

Kradené chvíle

Snově tvá

Nemrtvá

Echo

Zakletá (Královna I.)

Paprsek (Královna II.)

Figurka (Královna III.)

Zdáš se mi

Až za hrobem

Mizíš

Bezmocná

Ztracená

Unavená

Nevěř!

Bolesti

Prosba

Serpens desperatio

Proč

Lovkyně

Exkomunikace

Soumrak

Na věčnost

Hlad

Hostina

Zůstaň

V mlze

Pohřbení

Kdyby

Sama

Naruby

Pod kamenem

Krédo

Užíračka bytí

Za sedmero moří

Kněžka k měsíci

Sen svobody

Tvář pravdy

SNY MRTVÉ DUŠE

Sen první: Silueta

Sen druhý: Mlčení

Sen třetí: Hračka

Copyright