Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Jo Beverley: Vikomt se musí ženit

Vydání první

Copyright © Jo Beverley, 2016

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2126. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Viscount needs a Wife vydaného nakladatelstvím Signet Select. Published by New American Library,

an imprint of Penguin Random House LLC.

Český překlad © 2017 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2017 Jon Paul

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0690-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0691-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Jo Beverley

Vikomt se musí ženit

Poděkování

Děkuji své redaktorce Claire Zionové a agentce Meg Ruleyové a všem svým báječným čtenářům, díky kterým je psaní knih taková zábava.

Potomci krále Jiřího III. v listopadu 1817

Princ Jiří, princ regent, 54 let

Princ Frederick, vévoda z Yorku, 52 let

Princ William, vévoda z Clarence, 51 let

Charlotte, královna Württemberská, 50 let

Princ Edward, vévoda z Kentu, 50 let

Princezna Augusta, 49 let

Princezna Elizabeth, 47 let

Princ Ernest, vévoda z Cumberlandu, 46 let

Princ Augustus, vévoda ze Sussexu, 44 let

Princ Adolphus, vévoda z Cambridge, 43 let

Mary, vévodkyně z Gloucesteru, 41 let

Princezna Sophia, 40 let

Kapitola 1

7. listopadu 1817

Cateril Manor, Gloucestershire

„Kathryn, ten váš pes už na mě zase civí.“

Kitty Caterilová vzhlédla od vyšívání a zjistila, že její King Charles španěl skutečně sedí naproti tchyni a upřeně se jí dívá do obličeje. Kousla se zevnitř do tváře, aby potlačila úsměv, a poplácala se po noze. „Ťunťo, ke mně.“

Černobéžový pejsek naklonil hlavu ke straně a pak přiklusal, jako by čekal odměnu za dobře odvedenou práci. Kitty si nebyla jistá, proč Ťunťa občas na lidi civí, ale zdálo se, že tím vyjadřuje nesouhlas, a její tchyně to vycítila.

Jaké tajné hříchy mohou číhat v duši upjaté, šedovlasé lady Caterilové? Patřila k ženám, které se často označují jako dokonalé. Poslední dobou, trvale oděná ve smuteční černi, byla navíc svatořečená hrdinstvím a smrtí svého mladšího syna – Kittyina manžela Marcuse.

Přistihla snad Ťunťa lady Caterilovou při přání, aby to hrdinství a smrt nenastaly? Aby Marcus nežil, zraněný a zlomený, ještě sedm let a neoženil se s někým jako Kitty? Aby od ní věrnost Marcusově památce nepožadovala, aby nabídla Kitty domov? Kitty a jejímu protivnému psovi.

„Opakuji, Kathryn, že byste měla toho tvora přejmenovat.“

A já opakuji, doplnila Kitty v duchu, než pokračovala nahlas: „Už je na to jméno moc zvyklá.“

„Je to tupé stvoření. Určitě je jí to jedno.“

„Tak proč psi reagují na svá jména stejně jako lidé, mamá?“

Jména. Tak mocná a tak často neuvážená. Před šesti lety pojmenovala hemživé klubíčko chlupů Ťunťa. Tři roky předtím, když se Kitty vdala za Marcuse, oslovovala jeho matku mamá v naději, že to tu odmítavou ženu potěší. Nikdy nenastala možnost přejít zpátky k něčemu formálnějšímu, ačkoliv by to Kitty připadalo vhodnější.

Její snaha vyhovět byla beznadějná. Oblíbený syn lady Caterilové, raněný hrdina od Roleie, připoutaný k sedmnáctileté holce? Doufala tehdy, že používáním jména Kathryn se holka změní ve vážnou matronu? „Kitty,“ řekla při prvním setkání, „to je takové uličnické jméno.“ Zněl v tom jasný náznak, že Kitty je uličnice.

Lepší než být škrobená jako zmrzlá spodnička, co v zimě visí venku na šňůře!

Dnešní počasí by sice nezmrazilo bavlněnou látku na prkno, ale pršelo. To uvěznilo Kitty v domě a následně v tomhle salonku, kde to páchlo kouřem ze dřeva a zatuchlinou, pocházející od dlouho zavřených oken. Větší, vzdušnější salon se v chladnějších měsících používal jen zřídka, takže se tam v krbu netopilo.

Ráda by se byla odebrala do své ložnice, i když se netopilo ani tam, ale v doméně lady Caterilové nebyly ložnice obývacími pokoji. Nebyly ani jídelnami. Jídlo se v ložnici podávalo pouze nemocným.

Kitty věděla, že by měla být vděčná za tuhle možnost ubytování. Jinak by jí nezbývalo než žít někde v laciném penzionu. Tady měla aspoň všechno, co potřebovala, a procházky po panství.

Měla všechno kromě svobody.

Zpočátku vycházela s tchyní docela dobře, spojoval je žal. Nicméně když uplynulo šest měsíců, Kitty dostála zvyku a připravovala se odložit hluboký vdovský smutek. Jakmile lady Caterilová zjistila, že si Kitty objednala nové šaty v šedé, žlutohnědé a fialkové barvě, zareagovala, jako by plivla na Marcusův hrob. Když ani výčitky a poté slzy nepřiměly Kitty od tohoto záměru ustoupit, odebrala se lady Caterilová na lože a poslala pro doktora. Kitty to těžce otřáslo, ale zbytek rodiny nepůsobil nijak polekaně, a tak dál trvala na svém. Doručili jí první róbu, velmi jednoduché šaty, ušité z šedé vlny, a ona si je oblékala celá rozechvělá. Následujícího dne se vynořila lady Caterilová. Nepadlo už ani slovo, ale padla jinovatka.

Tehdy Kitty pochopila, že v představách lady Caterilové je důvod její existence jen jediný: být neutěšitelnou vdovou po Marcusovi. Byla pomníkem jeho velkoleposti stejně jako mramorová deska ve vesnickém kostele.

KAPITÁN MARCUS EDWARD CATERIL

29. PLUK

HRDINA OD ROLEIE

1782–1815

Slova byla vytesána do velkého alabastrového basreliéfu, zobrazujícího zahalenou, truchlící ženu skloněnou nad podstavcem. Deska byla bílá, ale postava černá. Kitty se původně domnívala, že jde o symbolické znázornění žalu, ale později pochopila, že to měla být ona. Navěky zahalená ve splývavé černi.

Od té doby chodila v polosmutku, ale když rok smutku skončil, neměla dost odvahy, aby přešla k jasným barvám. Její hezké oblečení zůstávalo uložené a každým dnem víc a víc vycházelo z módy. Snažila se vymyslet nějaké únikové cesty, ale pořád byla tady, i osmnáct měsíců po Marcusově smrti. Neměla skoro žádné peníze a vůbec žádnou možnost přijatelného zaměstnání. Ze školy přešla rovnou do manželství.

Zvedla Ťunťu. V nejtěžších dobách byla fenka její důvěrnicí a útěchou a vyslechla všechno, co Kitty zamlčovala lidem. Něco vymyslíme, říkala v duchu pejskovi. Musí existovat způsob…

Dveře se rozlétly a vstoupil lord Cateril, oči navrch hlavy. „Děsná zpráva!“

Lady Caterilová se prudce vzpřímila s rukou na hrudi. „John?“ zajíkla se s myšlenkou na svého dosud žijícího syna. „Děti!“

„Princezna. Princezna Charlotte je mrtvá!“

Okamžik bylo ticho, než Kitty a lady Caterilová vstřebaly jeho slova. Princezna Charlotte, druhá v nástupnické linii na trůn, která měla porodit své první dítě, naději do budoucna, je mrtvá?

„Ne!“

Pro jednou byly Kitty a její tchyně v naprosté shodě.

„Dítě?“ zeptala se lady Caterilová zoufale.

„Syn. Také mrtvý.“ Lord Cateril klesl do křesla po manželčině boku a vzal ji za ruku. „Konec všech nadějí.“

Bylo to přehnaně patetické, ale Kitty věděla, jak to myslí. Král a královna darovali národu sedmnáct dětí, ovšem teď, skoro šedesát let po nástupu Jiřího III. na trůn, tu bylo jen jedno legitimní vnouče, regentova dcera Charlotte. Co bude s národem po její smrti? Král byl starý a šílený a každým okamžikem se očekávala jeho smrt. Regentovi bylo skoro šedesát, byl nesmírně tlustý a vedl zhýralý život. Nikoho by nepřekvapilo, kdyby také brzy zemřel.

Všechny jeho sestry už byly ve středním věku a ty, které se provdaly, neměly potomky. Jen málo z bratrů se oženilo a z manželství žádného z nich nevzešla živá ratolest. Rozmarem osudu někteří měli bastardy, ti však nebyli vůbec k užitku.

Kitty bolelo srdce za všechny zúčastněné. „Chuděra,“ řekla. „A ubohá rodina. Ani královskému rodu se nevyhne ruka osudu.“

„Amen,“ souhlasil lord Cateril. „Obchody a divadla jsou zavřené. Dvůr má samozřejmě smutek. Ale lidé ze všech vrstev se prý oblékají do černého, nebo aspoň nosí černé pásky.“

„Musíme učinit totéž,“ prohlásila lady Caterilová. „Rodina musí obléct hluboký smutek.“ Navzdory upřímnému šoku a smutku vrhla po Kitty vítězoslavný pohled.

Kitty málem něco namítla, lord Cateril však souhlasil. „Máš pravdu, má milá. A černé pásky, zástěry a rukavice pro sloužící. Prosím, svolej domácnost do haly. Musím tu zprávu všem přečíst.“

Kitty pomohla s vyřizováním a zanedlouho už rodina i služebnictvo stáli pospolu v hale obložené dubovým dřevem, kde lord Cateril předčítal dopis, který obdržel. Na všechny to zapůsobilo a mnozí plakali. Potom odešla Kitty do svého pokoje, aby se převlékla do jedněch ze svých černých šatů. Kéž by je byla rozdala… Ale bylo prozíravé nechávat si smuteční oděv v zásobě. Člověk nikdy nevěděl, kdy smrt udeří, jak se právě potvrdilo.

Když jí komorná se zarudlýma očima zapínala knoflíčky na zádech, rozhodla se Kitty ke dvěma věcem. Po pohřbu se vrátí k polosmutku, stejně jako všichni ostatní kromě královského dvora. A tenhle poloviční život už dál žít nebude.

Nějak si najde únikovou cestu. Tady má důkaz, že život je pomíjivý. Nebude mrhat časem, který jí ještě zbývá, ve věčném stínu žalu lady Caterilové.

Rakev princezny spolu s rakví jejího mrtvě narozeného dítěte byla spuštěna do královské hrobky ve Windsoru patnáctého listopadu. Lord Cateril přečetl shromážděné domácnosti dopis s vylíčením pohřbu a všichni se znovu pomodlili za princeznu a truchlící rodinu.

Kitty se šla nahoru svléknout z černých šatů a byla v pokušení přejít hned na oblečení jasných barev, ale byla opravdu smutná z osudu princezny Charlotte, takže jí polosmutek připadal na místě. Vybrala si šedé a k nim stříbrné ozdoby místo gagátových. Když vstoupila do salonu, hleděla na ni lady Caterilová bezvýrazně, což bylo ještě horší než hněv. Přes usilovné přemýšlení se Kitty za uplynulý týden nepřiblížila plánu na útěk ani o píď. Jedinou možností bylo najít si zaměstnání. Probrala situaci se švagrovou a nadhodila možnost, že by jí Sarah dala doporučení.

„Zaměstnání?“ vytřeštila Sarah oči. „To by mamá nikdy nedovolila.“

„Nemůže mi v tom zabránit.“

„Ale může mi otrávit život, kdybych ti pomáhala.“ Sarah byla boubelatá, praktická a hodná, ale ne odvážná. Nikdy se nepokusila v ničem lady Caterilové odporovat.

Kitty to zkusila jinak. „Nemyslíš, že bychom se mohly pokusit zbavit ji trochu smutku? Má ještě dvě krásné děti a šest vnoučat – od tebe a od Anabel.“

Anabel byla nejmladším dítětem lady Caterilové. Provdala se za muže, který žil o tři hrabství dál, patrně úmyslně. Anabel byla stejně tvrdošíjná jako její matka, takže se snadno střetávaly.

„To neudělá,“ řekla Sarah. „V leckterém ohledu se jí zamlouvá, jak je to efektní, ale odráží to opravdový žal. Vždycky měla Marcuse nejraději.“

„Johnovi to nevadí?“

„Je otcův oblíbenec a dědic. Přece jsi tady celkem spokojená, Kathryn. Proč bys chtěla dělat někomu služku?“

Navenek to působilo idiotsky. Jednalo se s ní jako s členkou rodiny, nic jí nechybělo. Skoro nikdy nemusela sáhnout na tu malou sumu peněz, co jí zůstala po Marcusovi, neboť veškeré účty bez námitek platil lord Cateril.

Kitty pověděla Sarah pravdu. „Chci nosit duhové barvy a být veselá.“

„Myslím, že guvernantky nebo společnice se neoblékají nijak nápadně, ani neskotačí a nesmějí se.“

Kitty musela uznat, že je to pravda, ale její názor to nezměnilo. Bylo jí teprve sedmadvacet let a připadala si jako zaživa pohřbená.

Kapitola 2

Následujícího dne vstoupila Kitty do salonku a zjistila, že je prázdný. John a Sarah odjeli na návštěvu k přátelům, kteří oslavovali narození zdravého dítěte. Kitty si uměla představit, jak se museli rodiče bát, když před sebou měli tak výraznou ukázku hrozícího nebezpečí. Lady Caterilová se asi s hospodyní zabývala účty za domácnost, neboť ani smutek ji nepřiměl uvolnit otěže správy. Lord Cateril byl patrně ve své pracovně, kde trávil většinu času, pokud byl doma.

Kitty se uvelebila u krbu s Ťunťou u nohou, aby si našla jiný únik – v rozkošných dobrodružstvích Lásky v harému. Zamlada ji romány bavily, ale během manželství se z nich stalo milované a vzácné útočiště. Nepravděpodobná dobrodružství ji zanesla daleko od pokojů v londýnské Moor Street, které s Marcusem nazývali svým domovem. Marcus neměl rád, když ho nechávala samotného, ale pokud byla v pokoji s ním, nevadilo mu, že si čte. Když měl dobré chvíle, předčítala mu a spolu se smáli těm nejméně věrohodným partiím.

Láska v harému by se mu líbila. Hrdinkou byla prostá Jane Brownová, která vyplula z Plymouthu, ale její loď zajali barbarští piráti a ženu prodali do harému tureckého sultána, kde ji přejmenovali na Perlu severu. Jen taktak unikla zprznění od mnoha mužů, včetně kapitána lodi, ale nyní, rozechvělá a oděná v lehounkém hedvábí, očekávala svého pána a vládce. Dveře harému se otevřely…

„Čtete si potichu, Kathryn?“ vstoupila lady Caterilová. „Víte přece, že to neschvaluji.“

Kitty potlačila několik šťavnatých slov, jimž se naučila od Marcuse, a ze všech sil se snažila být příjemná. „Přála byste si, abych vám předčítala, mamá? Láska v harému by se vám mohla líbit.“

Teprve když ta slova vyřkla, uvědomila si jejich obsah a musela potlačit chichotání. „Spalující“ byl přesný výraz pro pohled, kterého se jí dostalo. Další nemoudré poznámky ji ušetřila pokojská Becky, jež vstoupila s dopisem.

„Jeho Lordstvo posílá tohle pro paní Marcusovou, mylady.“

Zatvářila se, jako by ho snad chtěla předat lady Caterilové, takže Kitty natáhla ruku. „Děkuji vám, Becky. To bude od mé přítelkyně Ruth Lulworthové,“ sdělila tchyni, neboť Ruth byla jediná, s kým si dopisovala.

„Aha.“ Výraz lady Caterilové se trochu zmírnil. Ruth byla manželkou duchovního, a tudíž ji schvalovala. Posadila se. „Ten mi přečíst můžete.“

Byla to pomsta za uličnickou nabídku předčítání z románu a patrně i za to, že Kitty odložila smutek, ale nestálo za to bojovat. Kitty a Ruth už dávno vyšly ze školy, kde si svěřovaly všechny obavy, sny a touhy svých pošetilých srdcí. Dopis bude obsahovat novinky o Ruthině domově a rodině a o práci, kterou koná pro farnost v gloucestershireské vesnici Beecham Dabittot. Kitty zlomila pečeť a rozložila dopis, ale polekalo ji zjištění, že Ruth jí toho napsala opravdu hodně. Aby ušetřila příjemci výdaje za poštovné, popsala jednu stránku papíru, pak ji otočila o devadesát stupňů a pokračovala v psaní napříč. Několik řádek bylo dokonce i diagonálně. Z té změti čišelo drama, zvlášť když z textu vyvstala jedna křížem psaná věta, protože Ruth podtrhla slovo „Ano!“.

„Ano! Určitě žasneš stejně jako já.“

Aspoň to nepůsobilo nijak tragicky.

Kitty si potřebovala přečíst tu úžasnou zprávu v soukromí, ale lady Caterilová čekala. Začátek dopisu působil jako normální novinky a nedomnívala se, že by lady Caterilová viděla na příčně psané řádky, takže to snad nějak půjde.

Má milá Kitty,

už je to dlouho, co jsem Ti naposled psala, ale měli jsme tady v Beecham Dab velice napilno. Moc strašná zpráva o princezně Charlotte. Všichni kolem nějak projevují smutek a v čase pohřbu jsme rozezněli zvony. Ta tragédie je pro nás všechny připomínkou, že musíme dbát svých krátkých životů a soudného dne, který přijde.

Bohužel nás tady v letošním roce navštěvuje smrt častěji než obvykle. V srpnu zde řádila nemoc, která si vyžádala deset duší a mnohé další oslabila, dokonce i v čase žní, takže Andrew chodil pomáhat na polích, jak jen mohl.

„Andrew je reverend Lulworth, mamá.“

„To si pamatuji. Dobročinný skutek, ale patrně ne vhodný pro duchovního.“

Kitty byla v pokušení začít debatu o tom, jak může být nějaká dobročinnost pro duchovního nevhodná, ale vrátila se k dopisu.

Z boží milosti se nám všem daří dobře. Malý Arthur už na tři roky žvatlá velmi pěkně. Maria ještě nemluví, ale tím pádem je to s ní velmi snadné.

Kitty si vzpomněla, že druhý porod měla Ruth těžký, ale ona i dítě přežily, na rozdíl od ubohé princezny Charlotte.

Pokračovala ve čtení dalších popisů dětí, práce ve farnosti a dvou chytrých koček, které si opatřili a díky nimž bylo vikářství úplně zbaveno myší.

V tomto bodě si vymyslela rozloučení a dopis složila. Toužila okamžitě opustit místnost, aby si dočetla zbytek, ale tím by mohla vzbudit podezření, použila tedy Ruthinu poznámku o kočkách ke změně tématu a přivedla řeč na téma, které potřebovala s tchyní probrat. Hospodyně ji požádala, aby se pokusila přesvědčit lady Caterilovou, ať dovolí držet v domě kočky.

„Myši působí obtíže v kuchyňských prostorách, mamá. Pár koček by je zvládlo.“

„Tam bych kočky snesla, Kathryn, ale kočky nezůstávají na vyhrazeném místě.“ Na to Kitty neměla odpověď. „Jsem ráda, že pro jednou vidíte, že mám pravdu. Škoda že váš pes nezabíjí myši. Psi obvykle poslouchají příkazy.“

Ťunťa napůl otevřela oči, jako by to chtěla komentovat.

„Nikdy jsem nezažila, že by zabíjela, mamá.“

„Kdyby se nekrmila, možná by začala.“

Radši zabít tebe!

Hněvem soptící Kitty přivolala Ťunťu a bez vysvětlení opustila místnost. Vzdálila se, aby neřekla něco neodpustitelného, ale potřebovala si také přečíst Ruthiny úžasné zprávy.

Možná Andrewu Lulworthovi nabídli větší farnost, nebo i místo na biskupství. Kitty neměla zdání, jak lze dosáhnout v církvi povýšení, byla si však jistá, že Ruthin manžel si je zaslouží, i kdyby jen proto, že si ho Ruth vybrala za muže. Třeba obdrželi nečekané dědictví nebo našli na zahradě zakopaný poklad. Nebo se u nich možná stavil na čaj sám regent!

Z návalů fantazie ji vyrušil pohled na manželův portrét, zavěšený nad schodištěm takovým způsobem, že se s ní vždycky střetl, když šla nahoru. Byl namalovaný až po Marcusově smrti podle miniatury, pořízené roku 1807, před jeho hrdinným zmrzačením. Byl na něm mladý tmavovlasý důstojník v parádní plukovnické uniformě se zlatými prýmky, zářící energií a životem. Ukazoval Marcuse Caterila, kterého nikdy nepoznala, neboť se s ním setkala až poté, co přišel o nohu a oko, získal jizvy v obličeji a byl zlomený i v jiných ohledech, které mu působily bolest až do posledního dne života.

Bránila se slzám jako už častokrát; nebyly to slzy žalu nad jeho smrtí, ale slzy smutku za všechno, s čím musel žít. Často říkal, jak lituje, že nezemřel spolu s ostatními během toho velkolepého útoku u Roleie, a ona věděla, že to myslí vážně. Předávkování laudanem, které ho zabilo, nebylo náhodné, bez ohledu na výsledek vyšetřování.

Spěchala do útočiště svého pokoje a zabalila se do dalších dvou šálů. Krby v ložnicích se nechávaly ráno vyhasnout a znovu se v nich rozdělával oheň až těsně před ulehnutím. Pak rozložila dopis a doufala, že ji další zprávy opravdu rozptýlí.

A teď k hlavnímu tématu psaní, Kitty. Nemoc skolila našeho místního lva, vikomta Dauntryho, a jeho jediného syna, jedenáctiletého kloučka. Bylo to smutné, dozajista, ale také to způsobilo bezvládí. Je tu dcera, ale ta samozřejmě dědit nemůže, takže nikdo nevěděl, kdo je dědic, nebo zda dokonce vůbec nějaký existuje.

Teď už nový lord Dauntry přijel. Je to velmi vzdálený příbuzný pátého vikomta, který neměl zdání, že je v nástupnické linii, a ještě nikdy tu nebyl. Božím požehnáním se stalo, že on i Andrew navštěvovali Westminsterskou školu jen několik let po sobě, ačkoliv on byl tenkrát jen obyčejný Braydon.

Aha. Přátelství s novým vikomtem by mohlo reverendu Lulworthovi pomoci v kariéře.

Dauntry k nám v těch týdnech, kdy tu pobýval, chodil dosti často na večeři, a tudíž jsme se obeznámili s jeho situací.

V tomto bodě musela Ruth obrátit papír a začít psát napříč, takže i Kitty otočila stránku.

Nijak se neradoval z toho, že se stal lordem. Nepotřeboval bohatství a netoužil řídit panství. Ještě ke všemu zesnulý lord Dauntry ve své poslední vůli učinil svého nástupce poručníkem své dcery a stanovil povinnost postarat se o jeho matku, která v domě žije. Zkrátka, Dauntry usoudil, že potřebuje praktickou ženu, jež by mu s těmito povinnostmi pomáhala. Hned jsem si vzpomněla na tebe.

Kitty se neubránila smíchu. Co to tu Ruth napadá?

Pak si přečetla další řádku.

Znamenalo by to, že bys nám žila nablízku, Kitty. Jen si to představ!

Aha. Ano. Jen si to představ.

Ona a Ruth se seznámily, když byly obě privilegovanými žákyněmi školy v Leamingtonu. Staly se z nich nerozlučné přítelkyně, ale když vyšly ze školy, ubíraly se jejich cesty různými směry. Ruth si našla zaměstnání jako vychovatelka. Kitty se vrátila domů a zanedlouho se dala zlákat do manželství s Marcusem. Od té doby se vídaly jen zřídka a od Ruthina sňatku před čtyřmi roky už vůbec ne.

Mít k sobě zase blízko.

Báječné, ale určitě nemožné.

Table of Contents

copyright

Titul

Poděkování

Potomci krále Jiřího III. v listopadu 1817

Kapitola 1

Kapitola 2