Copyright © Karel Richter, 2003, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-018-4

ISBN mobi 978-80-7565-019-1

Věnováno hrdinným československým vojákům východní fronty i jejich veliteli s hlubokou úctou a obdivem k jejich bojovým zásluhám

Úvodem

Nezadržitelně plynoucí čas nás čím dál více vzdaluje od kruté zkušenosti, jakou byla pro svět druhá světová válka. Nejhroznější ze všech válek, které kdy postihly Evropu a svět. Zabila 50 milionů lidí a 35 milionům způsobila zranění, na něž mnozí předčasně zemřeli, anebo zmrzačeni uboze dožívali zbývající léta svého života. Nikdo nezměří neštěstí, jímž zdrtila bezpočet rodin. Prožitou úzkost, strach, hrůzy, strádání. Slzy prolité nad nenávratnou ztrátou nejbližších. Udávají se škody na majetku států i občanů, ale nikdo nedokáže vyčíslit škody, které utrpělo lidstvo zničením nenahraditelných kulturních památek, historických staveb, obrazů, soch, celých měst, muzeí i knihoven…

I u nás, v českých zemích, se vzpomíná na válku s hořkostí. Dosud mezi námi žijí lidé, kteří její vinou ztratili své drahé. Vždyť český a slovenský národ v ní společně zaplatily daň 360 000 mrtvých. Z každého tisíce obyvatel bylo zabito 25 lidí. To přece není málo. Ještě dnes potkáváme bývalé vojáky a partyzány, přímé účastníky války. Mnohé z nich s následky zranění…

Leckdo už nechce o válce slyšet ani slovo. Tím spíš, že toto prokletí lidstva je ve světě přítomno neustále a v nejrůznějších podobách, se všemi svými ukrutostmi. Ale i ta druhá světová válka, která je pro mladé generace čím dál tím vzdálenější historií, žije natrvalo v každém z nás, ať už si to uvědomujeme nebo ne. Vždyť byla i se všemi oběťmi a strastmi pro český národ jedinou cestou k osvobození z nacistické poroby a záchranou před úplnou germanizací a zničením. Jestliže se k ní vracíme, činíme tak proto, abychom se pokusili vypovědět o ní pravdu – v minulých desetiletích zčásti zamlčovanou, zčásti účelově měněnou a zčásti nezjištěnou – a vzdali zamlčovanou poctu hrdinům, kteří na sebe dobrovolně vzali to nadlidsky těžké břemeno s rizikem smrti či újmy na zdraví. A to proto, aby své vlasti zajistili rovnoprávné místo mezi svobodnými národy Evropy.

Není vinou významné části bojovníků za svobodu naší republiky, kterým bylo okolnostmi přisouzeno bojovat na východní frontě, že mnohé, čemuž věřili, se ukázalo planou iluzí. Nejsou vinni tím, že poválečný vývoj dospěl opět k nesvobodě, i když jiného druhu. Stejně nelze klást za vinu rudoarmějcům, že osvobození Československa, které stálo tolik životů, nebylo nezištné.

Rád bych při tom dodatečně ulevil svému svědomí a napravil vlastní podíl viny na tom, že pravda o našem východním odboji byla za vlády komunismu účelově zkreslována podle politických potřeb ÚV KSČ. Jako vědecký pracovník Vojenského historického ústavu jsem se ve svých statích a knihách, byť nerad, podřizoval směrnicím a požadavkům nadřízených vojenskopolitických a ideologických instancí. Přes bolestnou ztrátu ideálů, které se po vpádu vojsk Varšavské smlouvy ukázaly být zklamanými iluzemi a životním omylem, jsem neměl odvahu vyslovit mimo okruh spolehlivých přátel nahlas svůj zásadní nesouhlas s normalizační politikou a dobrovolně pak postoupit riziko existenční likvidace. Snad bych si mohl jako polehčující okolnost připsat účast na donkichotském pokusu o pravdivý, politickými tendencemi nezdeformovaný výklad novodobých československých dějin v duchu idejí Pražského jara, podniknutý spolu s kolegy a přáteli dr. O. Janečkem a M. Moulisem při spolupráci s tehdejším prezidentem Ludvíkem Svobodou na jeho pamětech Cestami života. Vysloužili jsme si všichni, včetně prezidenta, popuzený zákrok politbyra ÚV KSČ, které nás tři, jak uvedl G. Husák v osobním dopise L. Svobodovi z 5. 4. 1972, obvinilo z interpretace jeho vzpomínkového materiálu „v rozporu s marxistickou historiografií i významnými stranickými dokumenty posledního období“ a zneužití Svobodovy osoby k „propagování historických koncepcí a názorů, které narůstaly mezi našimi historiky v letech 1965–1969 a byly v rozporu s marxistickou historiografií jak u nás, tak i v socialistickém táboře“. Pouze obavy ze skandálu využitelného západní propagandou nás tehdy uchránily od nejtěžších postihů, i když charakteristiky v našich osobních spisech z nás učinily osoby vyžadující zesílený politický dohled. Tato kniha – i její druhý svazek Apokalypsa v Karpatech – je tedy dílčí splátkou celoživotního dluhu v mé osobní vojenskohistorické bilanci.

V tomto díle jsem se snažil s plným využitím názorové svobody, jíž jsem se naštěstí dožil, zobrazit trnitou cestu českých a slovenských vojáků úskalími východní fronty k hranicím vlasti. Chtěl jsem s využitím možností hlubšího poznání, které nám umožňuje časový odstup a zpřístupnění archivů, s neskonalou úctou a obdivem připomenout zásluhy vojáků v boji za svobodu naší vlasti na východní frontě. Leckdo z nich se mohl v názorech i činech dopustit bezděky pochybení z neznalosti toho, co o tehdejších poměrech víme dnes my. Tato dnes nepříjemně působící fakta nelze zamlčovat, abychom nepoškodili pravdivost líčení. Nutno pouze chápat, že leccos se tehdy zdálo jiné, než se dnes jeví nám.

Poté, co se v přiuralském Buzuluku zformoval první dobrovolnický prapor, který se proslavil u Sokolova, zrodila se brigáda, jež se zúčastnila těžkých bojů v rozsáhlých útočných operacích sovětské armády – kyjevské, žitomirsko-berdičevské, korsuň-ševčenkovské. V nich naši vojáci pomáhali osvobozovat rozsáhlé oblasti Ukrajiny. Kilometr za kilometrem si přitom razili cestu k československým hranicím. V jejich těsné blízkosti, na území tzv. české Volyně, se brigáda přílivem tamějších krajanů rozrostla v mohutný 1. čs. armádní sbor, připravující se k osvobození Československa.

Karel Richter

BOJ O SOKOLOVO

8. března 1943, jak účastníci bojů vzpomínají, byl pošmourný den, jaké bývají na rozhraní zimy a jara. Na polích ležel sníh, který v noci křehl mrazem a ve dne rozbředal. Ve stráni nad Sokolovem pomáhali lidé z vesnice našim vojákům dokončovat zákopy. Vojáci Jarošovy zesílené 1. roty přemáhali chvění napjatých nervů. Les táhnoucí se po obzoru hučel ozvěnou německých tankových motorů. Dál za ním v Taranovce, kde po pět dnů zadržovalo německou přesilu stěží dvě stě posledních vojáků 78. gardového pluku plukovníka Biljutina, toho dne ustalo temné hřmění dělostřelby. Na tomto úseku se hitlerovcům nezdařilo prorazit sovětskou obranu a postupovat k Charkovu, jak jim ukládal plán, kvůli kterému do Záporoží na štáb Mansteinovy skupiny armád Jih před nedávnem přijel sám Adolf Hitler.

Vše bylo důkladně promyšleno. Německé generalitě se po zkrušujících porážkách u Ostrogožska, Rossoše a Kastorného povedlo v horečném spěchu přeskupit síly. Ve snaze zabránit postupujícím sovětským vojskům v osvobození levobřežní Ukrajiny a odvrátit obklíčení, které jim hrozilo po ztrátě Charkova a proniknutí Rudé armády k Poltavě, Dněpropetrovsku a Záporoží, stáhli sem Němci všechny volné divize z jiných úseků fronty a také ze Západu, kde Anglo-Američané doposud odkládali otevření druhé fronty. Soustředili tak třicet divizí, z nichž byla skoro polovina tankových a motorizovaných. Chystali se k protiúderu. Podle Hitlerových představ měl být Charkov bitvou světodějného významu, která smyje skvrnu Stalingradu ze stejnokroje německého vojáka. Usmyslel si využít toho, že sovětská vojska, ženoucí fašisty od Stalingradu až za Charkov, jsou vyčerpána a oslabena tříměsíčními těžkými boji. V některých praporech zůstalo naživu sotva dvacet vojáků. Dvěma z brigád Rybalkovy 3. tankové armády zbylo po šesti bojeschopných tancích. Ztenčené početní stavy ani spotřebované zásoby materiálu se přitom nedaly doplnit tak záhy, jak bylo zapotřebí. Rudá armáda se příliš rychlým postupem vzdálila od svých zásobovacích základen. Bylo nutno pracně obnovovat silnice, železnice i mosty, které nepřítel za ústupu metodicky ničil. Chyběla i účinná letecká podpora. Stíhací a bitevní stroje nemohly přistávat na zdemolovaných letištích v prostoru bojů a k doletu z týlových základen nepostačovaly palivové nádrže.

To všechno znamenalo pro hitlerovce příležitost. Uplatnili svou krátkodobou převahu a drtivou silou svých tankových divizí se chystali k úderu. Pod Charkovem se jim dík mnohonásobné přesile podařilo podle plánu zatlačit prořídlé jednotky Jihozápadního frontu zpět k Severnímu Donci. Linie sovětské fronty se tak prohnula a v oblasti Charkova, kde sousední Voroněžský front dosud pokračoval v postupu, se počal rýsovat výběžek. Podobal se trnu zabodnutému do německých pozic. Hitlerovským generálům uzrávala šance, o které snili: uchopit tento trn do pevných kleští bočních úderů a uskřípnout. Celý Voroněžský front Rudé armády by tak byl obklíčen a zničen. Byla by to efektní pomsta za Stalingrad.

Jednou z čelistí oněch ocelových kleští měl být náhlý útok divizí 4. tankové armády na Charkov z jihu. Došlo k němu 2. března 1943. Československý samostatný polní prapor byl právě v Charkově. Dorazil sem den předtím po desetidenním vysilujícím pěším pochodu ze stanice Valujky, v mrazech, ale i sněhové mokrotě, která zábla v promočených botách, stepí bičovanou pichlavými chvosty vánic. Vojáci viděli vypálené vesnice, mrtvoly povražděných žen i dětí. Zatvrdili se ještě víc ve své nenávisti k fašismu a zamilovali si obětavé a dobromyslné Ukrajince, kteří se s nimi ochotně dělili o příbytky i o skrovný chléb. Leccos už věděli o tom, co všechno zažili tihle lidé od první světové války, revoluce a občanské války, přes těžká údobí válečného komunismu, kdy jim komisaři v kožených kabátech zabavovali všechno, co sklidili z polí, i ten poslední pytlík obilí pro obživu rodiny. Při žňových brigádách se někteří z našinců po troškách a šeptem někde o samotě, v bezpečném ústraní, beze svědků a pod příslibem mlčení dozvídali od prostých vesničanů neuvěřitelné věci o zvěrstvech násilné kolektivizace, hladomorech, zatýkání, odvlékání a střílení takzvaných nepřátel lidu, kteří byli většinou zcela nevinní. A nebyly to žádné výmysly nepřátel revoluce, ale pravda pravdoucí. Však o nich napsal slavný spisovatel Šolochov 4. dubna 1933 přímo Stalinovi v bláhové naději, že milovaný vůdce a hospodář svého lidu o tom neví: ,,...Loňského roku poslal oblastní výbor strany „zplnomocněnce“, soudruha Ovčinnikova, aby „urychlil“ kampaň dodávek. Ten učinil následující opatření: 1. zrekvíroval všechny zásoby obilí včetně „zálohy“, kterou dalo vedení kolchozů kolchozníkům na setbu pro příští sklizeň, 2. rozdělil po jednotlivých hospodářstvích dodávky, které dlužil každý kolchoz státu. Jaké byly výsledky těchto opatření? Když rekvizice začaly, pustili se rolníci do ukrývání a zakopávání obilí. Teď několik slov o číselných výsledcích všech těchto rekvizicí. Nalezené zrno: 5 930 metrických centů… A zde jsou některé metody, používané za účelem získání těch 593 tun, z nichž část byla zakopána… od roku 1918:

Metoda chladu. Kolchozník je svléknut a je dán „do chladu“, úplně nahý do stodoly. Často dávali „do chladu“ kolchozníky po celých brigádách. Metoda tepla. Nohy a okraje sukní se kolchoznicím polijí kerosinem a zapálí. Pak se oheň udusí a začne se nanovo… V kolchoze Napolovskij jistý Plotkin, „zplnomocněnec“ okresního výboru, nutil vyslýchané kolchozníky, aby si lehli na plotnu rozžhavenou do běla, a pak je „zchlazoval“ tím, že je nahé zavíral do stodoly… V kolchoze Lebjajenskij stavěli kolchozníky ke zdi a předstírali popravu…“

Za těchto okolností se českoslovenští vojáci nemohli divit, když se jim přihodilo to, co rotmistru Jiřímu Větvičkovi: „Stařík, který mě pozval do chalupy na hlt vodky, má husté šedivé vlasy, rozčísnuté vprostřed na pěšinku, a huňatý starodávný vous. Ve špinavé rubašce, převázané v pase motouzem, a v záplatovaných gatích neurčité barvy, z nichž uboze trčí rozpraskané bosé nohy, vypadá jako ožilá postava z časů bohatýra Muromce. Zatuchlou síňkou, páchnoucí chlévem a přecpanou harampádím, se vejde do pološeré jizby. V rohu se v mihotavém světle olejového kahánku tajuplně leskne mosazí vykládaná ikona, jíž se stařec nábožně uklání až po pás… „Posaď se!“ ukázal k dubové lavici u prostého stolu pokrytého popraskaným voskovaným plátnem. Z police nese baňatou láhev a dvě velké osmiboké sklenice z tlustého skla. „Snad se nebudeš žinýrovat, Čechoslováku, připít si se starým dědkem na lepší časy.“

„Proč bych se měl žinýrovat?“

„Žiju chudě, jak vidíš. To víš, žena umřela, děti se rozběhly do světa.“

Usedám s úsměvem a natahuji ruku po sklenici. „Se mnou si nemusíte dělat starost, já jsem taky z chudýho pytle, dědo.“

Sklenice se s cinknutím potkaly nad stolem a oba je najednou obracíme dnem nahoru. Děda si hřbetem ruky otřel vous. „Mně nemusíš nic říkat! Vím, že žijete dobře. Líp než my.“

„Jen počkejte, dědo, až bude po válce,“ chlácholím ho, „všecko se zlepší.“

„Jo, to by sem museli přijít Němci,“ zamručí stařec, „a udělat pořádek.“

Jako by do mě uhodil hrom. Zadívám se mu upřeně do tváře. Dělá si legraci? Tohle přece nemyslel vážně.

„Ech, Moskva je daleko, pánbůh vysoko, holoubku. Co ti jinak zbývá? Na co se máš těšit? Že to nějak doklepeš do hrobu… No, napij se.“ Dolil mi vrchovatě sklenici.“

„Ale hrome, dědo, Němci…“

„Co Němci! Jen ať přijdou, udělají pořádek!“

Opřel jsem se dlaněmi o stůl a naklonil se kupředu, přichystán vstát. „To by vám byli Němci milejší než…“ Starci se zkřivila tvář: „…než bolševici?“ skočil mi do řeči. S pružností, které bych se u něho nenadál, přiskočil k malému oknu v sroubené stěně a ukázal někam ven.

„Tady jsem měl pole! A tamhle! To byly moje pole!“ chraptí rozčilením a třese rukou a napřímeným ukazovákem. „Tři krávy! Koně! To všechno mi vzali! Syn jim to na selsovětu pověděl vod plic – a vodvezli ho na Sibiř. Žena se mi z toho utrápila a ze mě je hotovej žebrák! Žebrák! Opsal rukou vodorovný půlkruh. „Jen ať přijdou Němci, hůř mi nebude!“

Starcova tvář s pletivem pijáckých žilek žhne rudě, z bělošedých vousů a v kalných podnapilých očích se převaluje a vzdouvá zášť. Větvička se vypotácel z chalupy. Vodka se mu vrazila do hlavy a do nohou. Stařec vyběhl ze dveří. „Ej, kuda ty...?“

Taková byla odvrácená tvář sovětské vesnice, kterou ovšem ne všichni naši vojáci poznali bez příkras frází, hesel a obezřetných řečí. Tak, jak ji vykresluje třeba Solženicyn: „…Předválečná vesnice byla celá, v převážné většině, střízlivá, nesrovnatelně střízlivější než město. Vůbec nesdílela zbožštění tatíčka Stalina (a světové revoluce k tomu). Měla prostě zdravý rozum, dobře si pamatovala, jak jí slíbili půdu a pak ji zase sebrali. Jak žila, jedla, oblékala se, než přišly kolchozy, a jaké to bylo za kolchozů. Jak odvedli ze dvora telátko, ovečku, a dokonce i slepici. Jak hanobili a ničili kostely. Toho času v chalupách ještě nehrálo rádio, noviny četl tak jeden gramotný, a to ještě ne v každé vesnici, takže pro ruský venkov byli všichni ti Čankajškové, Mac Donaldové nebo Hitlerové stejně cizí nanicovatí panáci.“ A Solženicyn líčí výjev z 3. července 1941 na kterési vesnici, kde před kovárnou hlouček mužů poslouchá z reproduktoru Stalinův projev k národu. Žasnou, že tento doposud tak tvrdý a k ruským rolnickým slzám tak nelítostný tatíček je teď podle toho, co říká a jak dojatým hlasem, najednou zmatený a téměř plačící při oslovení národa Bratři a sestry! „Ech, kurvo,“ ulevil si nahlas jeden z kolchozníků a ukázal reproduktoru známé obscénní ruské gesto. „A tohle nechceš?“ A mužici se rozchechtali. „Kdybychom se ve všech vesnicích a všech očitých svědků ptali,“ pokračuje Solženicyn, „slyšeli bychom o desítkách tisíců takových a ještě onačejších případů.“

Taková byla nálada ruské vesnice na počátku války – to znamená i těch záložníků, co pili poslední půllitr na železniční zastávce a v prachu tancovali se svými milými. Navíc se na zemi řítila porážka, jakou ruský člověk nepamatoval, obrovské prostory za vesnicemi až k Moskvě a Leningradu a Volze okamžitě vypadly z dosahu kolchozní moci – a dost lhaní a retušování dějin! – ukázalo se, že republiky chtějí jen a jen nezávislost! Vesnice – jen a jen svobodu od kolchozů! Dělníci – svobodu od nevolnických vládních usnesení! A kdyby ti nově příchozí nebyli tak beznadějně tupí a nadutí, kdyby pro Velkoněmecko nevyužívali pohodlnou byrokratickou kolchozní správu, kdyby neměli v úmyslu něco tak hnusného, jako je kolonizace Ruska, tak by se byla národní myšlenka nevrátila tam, kde ji věčně utiskovali, a sotva by bývala byla příležitost oslavovat pětadvacetiletí ruského komunismu. (Také o partyzánech bude muset někdo jednou povědět, jak mezi ně okupovaní mužici zdaleka nešli z dobré vůle. Jak se ze začátku se zbraní bránili a nechtěli vydávat partyzánům obilí a dobytek.)

Připomeňme velký exodus obyvatelstva severního Kavkazu v lednu 1943 – kdo by mohl uvést analogii ze světových dějin? Aby obyvatelstvo, zejména zemědělské, houfně odcházelo s poraženým nepřítelem, s cizáky – jen aby nezůstalo u svých vítězů – kolony, kolony, kolony, kolony, v lítém lednovém mraze a větru... Tito lidé, kteří na vlastní kůži zakusili 24 let komunistického štěstí, věděli již v roce 1941 to, co nevěděl ještě nikdo na světě: že na celé planetě a v celých dějinách neexistoval režim krutější, krvavější a zároveň prohnanější a lstivější než režim bolševický, který se samozvaně prohlásil za „sovětský“. Zpočátku vítali německé vojáky květinami a chlebem a solí podle starého slovanského zvyku, ale Němci je záhy poučili, že v týrání a ukrutnostech si s bolševiky nijak nezadají. Ženy a starci v pobořených a vypálených vesnicích, do nichž českoslovenští vojáci na svém pochodu k frontě přicházeli, patřili k těm, kteří už věděli, že není kam utéct. Fašisti jako bolševici, všechno jeden čert…

V Charkově byl prapor v záloze velitele Voroněžského frontu. Vojáci si měli několik dní odpočinout. Počítalo se, že dostanou trofejní vozidla a proměněni v motorizovaný prapor posílí jednotky 3. tankové armády generála Rybalka, která již mezitím postoupila zhruba 60 kilometrů na jihozápad Charkova. Nečekaně prudký spád německého útoku 2. března však přivodil zvrat v dosavadních předpokladech. Charkov byl ohrožen. Generálporučík Kozlov, pověřený řízením obrany charkovského prostoru, spěšně organizoval zaujetí a vybudování obranné linie přibližně 30 kilometrů před městem podél řeky Mže od Merefy až ke Zmijevu.

Plukovník Svoboda převzal bojový úkol: Připravit se k vyražení na čáru řeky Mže, zaujmout obranu v úseku Timčenki, Mirgorod, Arťuchovka jako součást 25. gardové střelecké divize genmjr. Šafarenka. Šířka úseku 15 kilometrů se normálně dává plukům a někdy i divizím, ale za dané situace je prapor skoro o tisíci lidech značnou bojovou silou, uvážíme-li, že Biljutinův pluk v Taranovce má pětkrát méně vojáků a čelí útoku divize.

Table of Contents

BOJ O SOKOLOVO