ONE BREATH: Freediving, Death, and the Quest to Shatter Human Limits

Copyright © Adam Skolnick, 2016

Translation © Jakub Futera, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7462-230-4

ISBN epub 978-80-7462-230-4

Pro jeho rodinu a pro jeho početné kmeny

1

Dean‘s Blue Hole

Long Island, Bahamy

17. listopadu 2013

Nicholas Mevoli vplouval do závodní zóny v Dean‘s Blue Hole a teplý Atlantik mu přitom šplouchal do uší. Vypadal klidně, jenže zdání někdy klame. Ještě než závod Vertical Blue začal, pomýšlel si na bronzovou medaili a další dva americké rekordy. Celý rok tvrdě trénoval, před pár týdny vyhrál celkové hodnocení jednoho ze závodů a na mistrovství světa měsíc před tím získal stříbro, ale za poslední týden podělal každý ponor do jednoho. Tohle byl Wimbledon volného potápění, kromě mistrovství světa jediný závod, na kterém Nickovi, stejně jako většině závodníků, záleželo. Ale Nick teď mlel z posledního. Bolel ho každičký sval. Dokonce i plíce ho bolely, ale on se nehodlal vzdát, protože dneska začal jeho závod a on se chystal potopit do hloubky dvaasedmdesáti metrů a zpět k hladině. Na jeden jediný nádech.

„Šest minut!“

Sam Trubridge, divadelní režisér z novozélandského Aucklandu a starší bratr Williama Trubridge, nejlepšího freedivera své doby, stál na molu nad Nickem, který plaval na zádech a přidržoval se linie vymezující soutěžní prostor. Oči měl většinu času zavřené, ale když je otevřel, vyzařovalo z nich soustředění a odhodlání.

Závodní zónu uprostřed temně modré podmořské propasti ohraničoval šestimetrový čtverec trubek z bílého PVC. Uvnitř byl fotograf, kameraman a tři rozhodčí, včetně hlavního Granta Gravese, jednoho z nejdéle sloužících profesionálů v oboru. Kromě nich ještě pět potápěčů-záchranářů s dlouhatánskými ploutvemi v čele s Nickovým kamarádem Renem Chapmanem, bývalou univerzitní baseballovou hvězdou z Wilmingtonu v Severní Karolíně. Jejich úkolem bylo doprovodit závodníka při jeho výstupu zpět k hladině ze třiceti metrů. Tam totiž dochází k výrazným změnám v distribuci krve v těle a nahromaděná kyselina mléčná spolu s nedostatkem kyslíku mohou zadělat na pěknou paseku.

Zavěšená na hraničních plovácích vše pozorovala hrstka fanoušků i několik Nickových soupeřů. Čtyřiatřicetiletý, přes metr osmdesát měřící svalnatec britsko-čínského původu Mike Board, držitel britského rekordu a bývalý mariňák ve službách Jejího Veličenstva, sloužil za války v Iráku jako námezdní žoldák při obraně nechvalně proslulé dálnice spojující centrum Bagdádu s mezinárodním letištěm. Doprovázel prachaté hlavouny z dosahu sebevražedných útoků do bezpečí Zelené zóny a vydělal si tak pořádný balík. Za něj pak vybudoval prosperující potápěčské centrum na ostrovech Gili v Indonésii, kde mohl v klidu trénovat bez ohledu na roční období. Co se freedivingu jako sportu týče, patřili Mike s Nickem k elitním držitelům národních rekordů a oba si brousili zuby na to, že by se v nejbližší budoucnosti mohli pokusit překonat některý z těch světových. Poblíž plavala i držitelka japonského rekordu, Džunko Kitahamaová. Bedlivě Nicka sledovala, protože jejich předchozí rozhovor na pláži jí pořádně otřásl. Měla o něj strach.

„Pět minut!“

Stejně jako jeho přátelé i rodina. Všichni věděli, jak je Nick dobitý, i to, že zatímco ostatní odpočívali, on si zdvojnásobil tréninkové dávky. Málokterý z kolegů do toho šel takhle po hlavě, ale Nick Mevoli nevynechal jedinou příležitost k ponoru. I díky tomu se stal nejlepším americkým freediverem, a to za méně než dva roky na okruhu. Jenže teď se může přehrabovat v medailích, jak chce, a nijak mu to nepomůže. Frustrovaně pevně zavřel oči ve snaze utišit frmol v hlavě, vypnout mozek a zklidnit se. Zároveň s očistným výdechem se zaklonil a ponořil obličej, čímž stimuloval nervy v okolí očí a nastartoval takzvaný potápěčský reflex. Tato fyziologická reakce je společná všem savcům a každý, kdo ji dokáže rozvinout, se může změnit z průměrného člověka na opravdového Aquamana a potopit se do nemyslitelných hloubek i na celé minuty bez nejmenšího náznaku potřeby se nadechnout.

„Čtyři minuty!“

Nadechoval se dlouze a pomalu, vydechoval dvakrát pomaleji, dvakrát klidněji. S každým výdechem čistil svůj systém od všeho negativního, a hlavně od oxidu uhličitého, jehož přemíra způsobuje touhu dýchat, a tím dokáže změnit klidné a pokojné podvodní dobrodružství v nesnesitelné martýrium. Kdykoli mu hlavou proletěl nějaký zbloudilý závan strachu, snažil se ztlumit dech o to víc, jen tak dokázal zpomalit srdeční tep a udržet tím démony na uzdě.

„Tři minuty!“

Znal je moc dobře, ty své démony. Pronásledovali ho celý život, hnali ho dopředu. Nefunkční domov, pocity nepatřičnosti, frustrace ze společnosti sžírané hamižností a plýtváním, kvůli tomu všemu se hnal do vody, ale zároveň ho to naplňovalo nevšední velkorysostí. Na pevné zemi nebyl Nick ani náhodou takový zarytý soutěživec jako na lajně. Za veškerým tím strachem, bolestí a prohrami, hlasy v hlavě i hučením mořské vody v uších stále viděl něco dalšího: pořád ho čekal jeden velký ponor, musí teď urvat z plejtu tam dole známku ze suchého zipu, vyplout zpátky na hladinu, čistý, s novým rekordem.

„Dvě minuty!“

Vizualizoval si ponor. To ho naučil William Trubridge, pokořitel patnácti světových rekordů a zakladatel podniku Vertical Blue, když spolu v průběhu předchozího května sdíleli pokoj během Karibského poháru v Hondurasu. Nickovi se tam podařil životní ponor – jako první Američan se potopil na jediný nádech do hloubky sto metrů. Tehdy plaval s monoploutví. Ale v neděli 17. listopadu se potápěl s bosýma nohama, což několikanásobně zvyšovalo obtížnost. Will stál na pláži, bosý, jako vždy, a pozoroval Nicka, jak se rozdýchává. Když se právě nepotápěl, držel se většinou dál od propasti, ale Nickovy ponory si nenechal ujít nikdy. Žádný závodník v historii jejich sportu se nedostal do sta metrů tak rychle a Will si uvědomoval, že potkal někoho hodně nadějného, někoho, kdo jednou zlomí všechny světové rekordy a ponoří se hloub než kdokoli před ním.

„Jedna minuta!“

Hodiny odpočítávaly posledních třicet sekund a Nick změnil způsob dýchání, začal nasávat vzduch po douškách, pokoušel se napěchovat jím plíce až na samou hranici – od bránice až po málokdy využívané sklípky mezi a za lopatkami –, a tím dostat do těla co největší množství kyslíku. Bude ho potřebovat. Pokud půjde vše podle plánu, nenadechne se dřív než za téměř tři minuty.

Dean‘s Blue Hole, jedna z tajemných „modrých děr“, se objevila na freedivingové mapě v roce 2005, tehdy tu začal žít a trénovat Will. Tenkrát ještě nebyl šampión, čekal teprve na svou příležitost a frustroval ho nedostatek míst s přístupem k hluboké vodě a stabilními podmínkami na dobré úrovni. Obojí nalezl právě na bahamském Long Islandu a za několik krátkých let se stal jedním z nejlepších freediverů na planetě, pokud ne vůbec tím nejlepším. Ostatní freediveři se brzy jen hrnuli, protože chtěli trénovat spolu s ním, instruktoři pak přijížděli i se svými studenty. A přesně tak se sem v roce 2012 dostal i Nick, těsně předtím, než jako úplně neznámý překonal první americký rekord.

Long Island, ostrov dlouhý 130 kilometrů, ale v nejširším místě měřící jen 5 kilometrů, se táhne jako pokroucená vaječná nudle mezi zpěněným modrým Atlantikem a klidným, tyrkysovým Karibikem. Jeho oblé pahorky, vysochané z vápence větrem, deštěm a příbojem, pokrývá hustý tropický porost plný divokých kanců a koček, lemovaný pásem mangrovníků a řetězcem úchvatných panenských pláží.

Na své první plavbě v roce 1492 proplul Kryštof Kolumbus kolem severního okraje Long Islandu (pojmenoval ho tehdy Fernandiña) a zakotvil na karibské straně, na místě dnes známém jako mys Santa Maria. Odtamtud vede směrem k jižnímu konci ostrova jediná asfaltová silnice a z ní asi po hodině jízdy, poblíž osady Dean, odbočuje směrem na východ šotolinovohliněná cesta, vedoucí přes lehce zvlněnou krajinu k Willově milované modré propasti, do jiného světa, kde vítr téměř nikdy nefouká a proudy jsou mírné, i když zrovna zuří bouře.

Je tomu tak proto, že zátoku chrání vydutý půlkruh vápencových útesů, přes patnáct metrů vysoký, zvrásněný tahy prehistorického štětce přírodních sil, rozvrtaný mělkými jeskyněmi a posetý falickými stalaktity, klátícími se nad hladinou moře temně modrého, tak modrého, až má člověk pocit, že nemá co pohledávat ve vzdálenosti pouhých tří kroků od hedvábně bílé písečné pláže. Na ní stál Will a díval se, jak Nicholasovi Mevolimu Sam odpočítává poslední sekundy: „Deset, devět, osm, …“ Když došel k nule, Nick se ponořil, obličejem napřed a s rukama předpaženýma. Vypadal jako lidský šíp, vystřelený do temnoty.

Dean‘s Blue Hole je podvodní jeskyně obrácená jakoby dnem vzhůru, její tvar připomíná karafu. Jak Nick klesal, minul nejprve zubatý útes, přecházející deset metrů pod hladinou z bílého písečného svahu v obnažený vápenec. Přes okraj samotné díry se písek sypal v úchvatných řetězcích, připomínajících negativ vodopádu. Pět mocných záběrů pažemi a stěny útesu ustoupily pod šikmým stropem jeskyně, kde se nezřídka v přítmí ukrývala menší hejna tarponů nebo stříbrných barakud. Několik dalších temp, dalších deset metrů, druhá bariéra útesů a zdi se rozestupovaly znovu. Propast byla ve chvíli temnější než půlnoc a dvojnásobně široká, než se jeví od hladiny moře. Okraj díry má průměr 35 metrů, ale v hloubce dvaceti metrů vzroste odhadem na více než 150. V tu chvíli už Nick přestal plavat. Připažil ruce, přimknul bradu, zaujal co nejaerodynamičtější pozici. Nastal čas volného pádu, části ponoru připomínající průlet vzdáleným vesmírem. Zavřel oči a oddal se měkkému, pomalému propadu do krajiny snění.

Dean‘s Blue Hole je se svými 202 metry nejhlubší krasovou propastí svého druhu na světě. Jen jediný potápěč, Jim King, se v pořádku dostal až na samotné dno a zpět. Podařilo se mu to v roce 1994 díky potápěčské výbavě s otevřeným okruhem se speciální směsí plynů. Dole našel pyramidu, vytvořenou padajícím pískem, a přílivový proud, naznačující, že některá z vápencových jeskyní ústí do Atlantiku. To by vysvětlovalo, proč není propast už dávno po okraj zasypaná nikdy neustávajícími proudy písku. Z takových hloubek se může živý vrátit jen zkušený technický potápěč, ochotný dýchat helium, protože pod hranicí šedesáti metrů vzduch zabíjí. Jenže techničtí potápěči nejsou jediní, kteří to nandají těm rekreačním. Zkušení freediveři jako Nick se dokáží ponořit do hloubek, o kterých se běžnému potápěči ani nezdá – a zvládnou to na jeden jediný nádech.

Přes neskutečnou krásu se místní k Dean‘s Blue Hole příliš nepřibližují a když už, nikdy neplavou do jejího středu. Původní obyvatelé ostrova, Lukajové, věřili, že dole žije Lochnesce podobná nestvůra jménem Lusca, která stáhne dolů každého odvážlivce rušícího její klid. Dnes místní přísahají, že se zde objevují nepředvídatelné zvířené vertikální proudy, jež mohou kdykoli stáhnout potápěče do hlubin, a to bez náznaku varování.

Jejich obavy potvrzují zmařené životy: v roce 2009 zde zahynuly tři turistky z Nassau. Celá tragédie začala tak, že se jedna z nich procházela po mělčině, aniž by si uvědomila, jak blízko břehu se nachází okraj propasti. Neuměla plavat a když se z ničeho nic ocitla na hloubce, skočila jí na pomoc její dcera, ale obě se v záchvatu paniky stahovaly pod vodu. Třetí žena, místo aby křičela nebo běžela pro pomoc, skočila za nimi. Toho dne se utopily všechny tři.

V roce 2012 tu přišel o život devatenáctiletý Theron Mailles, místní talentovaný lovec humrů, zatímco celá jeho rodina slavila na břehu bahamský Den matek. S největší pravděpodobností si naložil příliš velkou zátěž, na hladině nebo těsně pod ní pak ztratil vědomí v důsledku opakovaných ponorů. Nikdo neviděl, jak se dostal do samotné díry, a než si ostatní uvědomili, že je pryč, dávno se řítil ve spirálách ke dnu. Jeho kosti tam leží dodnes.

Když Nicholas Mevoli dorazil ráno 17. listopadu na pláž, převlékl se do neoprénu nedaleko pamětní desky upomínající na tři zemřelé ženy z roku 2009. Necítil se příliš dobře. Na ostrov přijel už v říjnu, přespával v pronajatém domku a trénoval s Novozélanďanem Jonathanem Sunnexem, přezdívaným Johnny Deep. V době svého příjezdu na tom Johnny s Nickem byli podobně. Johnny patřil k vycházejícím hvězdám mezi elitními potápěči a spolu s Mikem Boardem se od té chvíle neustále zlepšoval. Narozdíl od Nicka.

Jen dva dny předtím se Nick pokoušel ponořit do hloubky 95 metrů v jiné disciplíně zvané Volný ponor. Vše se ale zvrtlo a zpět k hladině mu museli pomoct záchranáři. Z úst mu crčela krev. Vzteky řval a nadával, byl si jistý, že si prorazil levý ušní bubínek. Stejné zranění mu překazilo soutěž hned po prvním ponoru rok předtím. Zatímco trucoval na pláži, uvědomil si, kde udělal chybu.

„Cestou dolů jsem se neuvolnil a přišel jsem o část vzduchu,“ vyprávěl, „a místo toho, abych se otočil, pokračoval jsem dál. Prostě jsem to chtěl urvat. Zasraná blbost.“

Přestože měl Nick jako nováček stále sklony k podobným začátečnickým chybám, vedl si jinak velmi dobře. Vyhrál pár medailí a překonal jeden americký rekord. Jenže před sezónou si stanovil cíl zlomit všechny americké hloubkové rekordy – a to se mu zatím nepodařilo. Vertical Blue byl závěrečným závodem sezóny, jeho poslední šance, a diskvalifikace by znamenala kopanec do žaludku. Ve freedivingu se příliš sponzorů neangažuje a Nick, jako ostatně většina jeho kolegů, si vše platil sám. Pracoval v New Yorku jako rekvizitář u filmu a televize a jenom za rok 2013 utratil za cestování po soutěžích 34 tisíc dolarů, své celoživotní úspory. Ať se děje cokoli, než se ponoří zpátky do měsíců monotónní práce, musí na Vertical Blue zlomit alespoň jeden další rekord, jinak bude považovat celou sezónu za průšvih.

Byl si tenkrát jistý, že až ho později toho dne vyšetří lékařka soutěže, Barbara Jeschkeová z Německa, stoprocentně ho diskvalifikuje, ale ona mu sdělila, že ucho drží. O plicích se jí totiž vůbec nezmínil. Kdyby mu položila stetoskop na záda a poslechla si jeho dech, nejspíš by uslyšela klokotání otoku způsobeného pohmožděním plic (takzvaným barotraumatem plic z podtlaku). Ten vzniká ve chvíli, kdy z popraskaných vlásečnic prosakuje krev a plazma do plicních sklípků a poškozuje tím plicní tkáň. Za poslední dva roky utrpěl Nick barotrauma plic hned několikrát a stejně jako většina potápěčů k němu pokaždé přistupoval jako k pouhé nepříjemnosti komplikující mu trénink. Jen málokdo je bral vážně a nikdo je nepovažoval za život ohrožující. Koneckonců plicní sklípky netvoří jeden velký vak, ale připomínají spíš hrozen vína, kde každá bobule dokáže okysličovat krev skrze svou vlastní membránu. Převažoval názor, že i ve chvíli, kdy se několik sklípků poraní, ostatní by měly fungovat bez problému dál. Možná právě proto jí Nick tenkrát neřekl, že celé odpoledne plive krev.

A dostal od ní povolení závodit.

Následujícího večera se Nick zúčastnil společné večeře v Greenwich Lodge, muškařské základně asi dvacet minut od Dean‘s Blue Hole, poblíž Deadman‘s Cay, kde bydlel Ren se svou partou záchranářů. Potlaky, tedy večeře, na které každý z hostů přinese nějaké jídlo, utužují soudržnost na okruhu – sešli se tu sportovci ze šestnácti různých zemí. Pekli ryby, které sami ulovili harpunou, připravovali rýži a salát, hráli na kytaru a bavili se v prostorné vstupní hale, propojené s terasou přehlížející mangrovníky a Karibik v pozadí. Nick k večeři usrkával studený Kalik – bahamský ležák – a jeho světle hnědé oči vyzařovaly pohodu a legraci. Vypadal sebejistě, připravený a spokojený. Ale jeho oči lhaly.

Nick a Johnny se na Long Islandu dělili o pronajaté auto i domek a když společně ráno 17. listopadu nakládali výbavu, snažil se mu Johnny poradit. „Jestli se v kterýkoli moment ponoru nebudeš cítit jistě, okamžitě ho přeruš.“ Před spolubydlícím toho tolik neutajíte a Johnnymu, jinak také vyhledávanému instruktorovi, nemohlo uniknout, že Nick trpí bolestmi. V tomhle sportu není příliš velký prostor pro chyby a Nick si nemohl dovolit udělat ani tu nejmenší. Když o pár chvil později potkal na pláži u registračního stánku Džunko, dlouze a vřele ji objal a řekl jí něco, na co neměla nikdy zapomenout.

„Doufám, že se ještě uvidíme,“ vysoukal ze sebe nejistě.

„O čem to mluvíš?“ opáčila vyděšeně.

„No, myslel jsem… ehm… že dneska odjíždíš?“ zakoktal.

„To jo, ale potápím se hned po tobě. Uvidíme se hned potom na pláži.“

Nick se roztržitě otočil a vydal se směrem k moři.

„Třicet metrů, třicet pět metrů, čtyřicet metrů.“ Samův hlas zvonil v čerstvém větru, pleskajícím o šestnáct národních vlajek vyvěšených nad propastí. Diváci postávali na pláži nebo se drželi plováků ohraničujících závodní prostor, poslouchali, fandili a doufali. Džunko stála na plošině za Samem, připravená na svůj ponor, a sledovala kamarádův postup.

Sam mžoural do sonaru a každou novou hloubku oznamoval se vší vážností publiku, které reagovalo povzbuzujícím „Pojď, Nicku!“ nebo „Jeď, jeď!“.

„Padesát pět metrů, šedesát metrů!“ Vše probíhalo hladce, ale v šedesáti osmi metrech Nick zaváhal. „Vypadá to, že se otáčí,“ ohlásil Sam a publikum zaúpělo. Uběhlo několik sekund, v hloubkovém potápění celá věčnost, a Sam čekal, až začne Nick stoupat. Ale on to nevzdal a když se dal znovu do pohybu, nebylo to směrem k hladině. „Počkejte, on pořád… Ano, znovu sestupuje.“

Mike Board se nepříjemně otřásl, uvědomoval si totiž, že Nickovo rozhodnutí bylo velice nebezpečné. Místo, aby při prvním náznaku problémů zamířil zpátky na hladinu, udělal tu samou chybu jako pouhé dva dny předtím. Jenže tentokrát udělal ještě jedno diskutabilní rozhodnutí. Podle záznamu ponoru z GoPro kamery, umístěné na talířovitém disku v cílové hloubce, takzvaném plejtu, to vypadalo, že má Nick potíže s vyrovnáváním tlaku, proto se obrátil, napřímil se hlavou nahoru a v hloubce 68 metrů zastavil na téměř třicet sekund. Každý, kdo se někdy potápěl s přístroji nebo jen tak skočil do vody a plaval k útesu pod sebou, zná ten pocit, jako by mu někdo sevřel hlavu do svěráku a otočil klikou.

U přístrojového potápění si potápěč zacpe nos a foukne do něj, ale freediveři, obzvláště ti pokoušející se o rekordní hloubky, takto tlak vyrovnávat nemohou. Místo toho ve chvíli, kdy se jim v důsledku vzrůstajícího tlaku smrští plíce, přesouvají vzduch z plic do pusy. V průběhu volného pádu se snaží uzavřít hrdlo a udržet tváře nafouklé tímto vzduchem, jako sysel nacpaný obilím, a následně ho postupně tlačit přes měkké patro do dutin. Tato technika je poměrně choulostivá, není snadné se ji dobře naučit a je obtížné správně ji provést pod tlakem mezinárodní soutěže, kdy se potápěči pokoušejí dostat do hloubek, kam ještě nikdy předtím nedoplavali. A ještě těžší, pokud je potápěč zraněný.

Přesto se to Nickovi podařilo, uprostřed samotného pokusu o rekord, a začal znovu klesat, tentokrát nohama napřed. Za několik sekund se dostal k plejtu a šátral po známce dokazující, že se tam dostal. Kvůli obrácené poloze a naprosté tmě uprostřed propasti mu chvíli trvalo, než talíř vůbec našel, musel si pomoct několika lehkými, ale jasně viditelnými tempy, ale pak už v mžiku utrhl jednu ze známek, zasunul si ji do neoprénu a vystřelil směrem k hladině. Plaval, co mohl, a konečně zase vypadal, že má vše pod kontrolou.

Ten videozáznam nebyl k dispozici v reálném čase, takže nikdo na hladině netušil, čím si prochází, přesto panovala napjatá, dokonce až děsivá atmosféra. „Ponor do takové hloubky bez ploutví je těžká fyzická dřina,“ vypráví Mike. „Říkal jsem si, že to nebude mít lehké, dostat se zpátky nahoru.“

Nick stoupal k hladině a Sam oznamoval čas a hloubku. Dělal si takové starosti, že se obrátil rovnou na záchranářský tým, což nikdy předtím neudělal. „Na tohle se radši připravte,“ křikl na ně.

Navzdory všemu vystřelil Nick vlastními silami nad hladinu po ponoru trvajícím tři minuty a osmatřicet sekund, téměř o minutu delším, než měl v plánu. Zformoval prsty do znaku „OK“ a pokusil se dokončit soutěžní protokol, uzavírající oficiálně jeho ponor, pronesením povinných slov „I am okay“. Bohužel ale vydal jen nesrozumitelný zvuk a ani si nesundal nosní skřipec. Protokol tím nesplnil a jeho pokus byl anulován, přestože neztratil vědomí, alespoň ne hned. Téměř celou další minutu visel oběma rukama za hraniční plováky, stále při vědomí, a lapal po dechu. Pak se zhroutil dozadu do Renovy náruče. Ren ho podpíral a volal jeho jméno ve snaze udržet ho při vědomí a na tomto světě.

Ren a Nick spolu trénovali, a dokonce podnikli společnou plavbu na Jamajku a Kubu na Renově jachtě Nila Girl. Členové Renova záchranářského týmu, bez výjimky chlapi se znalostí oživovacích technik, se kolem nich shlukli, mezi nimi australský zdravotník Joe Knight. Ren a Joe vytáhli Nicka na blízkou plošinu, kde nakonec upadl do bezvědomí. Doktorka Jeschkeová ho začala oživovat. A tady se celá scéna proměnila v naprostou noční můru. „Má něco s plícemi,“ křičel Marco Consentino, jeden ze záchranných potápěčů. Tým přetočil Nicka na bok. Z úst se mu vyřinula krev, vytvořila na plošině kaluž a začala stékat do moře. Will skočil do vody a připlaval na pomoc. Snažili se ho oživit i třemi injekcemi adrenalinu, ale nic nezabíralo.

Asi po dvaceti minutách převezl Ren s ostatními Nicka na surfovém prkně na pláž a naložil ho do kombíku Honda, de facto sloužícího jako soutěžní sanitka. Do zdravotnického centra Vid Simms Memorial, omšelé a odlehlé kliniky, založené a provozované americkými misionáři na dvou stovkách metrů čtverečných, to trvalo deset minut.

Klinika, se stropy promáčenými vodou a zrezivělými klimatizačními jednotkami, je vybavena k ošetření základních nemocí a úrazů tří tisíc obyvatel Long Islandu. Nenajdete tu pohotovostní jednotku, ve kterou byste doufali, když vám běží o život. Než se tam Nick dostal, nejevil už žádné známky životních funkcí, jeho přátelé přesto stále bojovali. Ren, Joe, Will a doktorka Jeschkeová se střídali v masáži srdce celou cestu Hondou i na klinice, kde jim přišla na pomoc místní lékařka, Yvette Carterová. Ta ho nakonec ve 13:44 prohlásila za mrtvého. Podle AIDA (International Association for the Development of Apnea), organizace zaštiťující freedivingové potápění, se v tu chvíli Nicholas Mevoli stal prvním sportovcem v historii, který zahynul při mezinárodních freedivingových závodech.

Table of Contents

1