Vítězslav Jareš

12. 12.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vítězslav Jareš, 2016

© Vítězslav Jareš – c/o DILIA 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7992-0 (epub)

ISBN 978-80-243-7993-7 (mobi)

PROLOG

HRANIČNÍ KÁMEN

1976

„Ten křiváckej hajzl!“ ulevila si naštvaná Tereza Brázdová. Zmítal jí záchvěv vzteku, který přebil dosavadní svíravý strach z pohraničníků. Sužovalo ji vědomí, že pokud je chytí, znamená to v jejím případě několikaletý žalář. Manželovi hrozila smrt. Riskantní útěk z Československa se proměnil v zoufalý noční úprk. „Proč nás ten převaděč zradil?“ zakřičela rozlíceně, ale strhaný manžel tuto otázku zodpovědět nedokázal. Ten bídák jim namluvil, že si musí odskočit, a poté zničehonic zmizel mezi stromy a už se neukázal. Prostě se vypařil. Zůstali v tom sami. Odkázáni sami na sebe a střípky Janova orientačního smyslu a znalosti hvězd.

Černou noční oblohu ozářily světlice. Snášely se na padáčcích a majestátně osvětlovaly okolní zasněžené stromy. Za normálních okolností by to vnímali jako malebný, pohádkový obrázek – kdyby jim nešlo o holý život. V uších jim rezonoval štěkot stále se přibližujících psů pohraniční stráže. Dodával jim motivaci, aby to nevzdávali a ještě vyšťourali zbytky energie v rezervoárech rychle ubývajících sil. Brodili se hlubokým sněhem a každý krok stál nezměrné úsilí. V některých úsecích se bořili až po pás. Jan se pohyboval s uštvaným výrazem čím dál pomaleji. Krev mu pulsovala ve spáncích, naběhly mu žíly a v hlavě mu hučelo. Na rozbolavělých zádech nesl desetiletou dceru, která se ho křečovitě držela a vystrašeně pobrekávala. Sama už nemohla běžet dál, nohy měla úplně rozedřené, bolavé a také ji ochromoval strach. Brázda s vypoulenýma očima lapal po dechu, rudl a potil se. Všichni byli vyčerpaní a nepomohlo ani to, že se zbavili batohů. Nechali si jenom tubus se vzácným obrazem a malý vak s rodinnými šperky a dolary, které nakoupili na černém trhu za výtěžek z prodaného domu. Potom dlouhé nůžky na stříhání drátů. A samozřejmě rukopis knihy, kterou chtěl Jan Brázda v exilu vydat, a svazek fotografií.

Noční nebe rozjasnily další dvě světlice a hrozivý štěkot vlčáků byl o poznání blíž.

Tereza se ohlédla dozadu a ztuhla. „Honzo,“ vyjekla. Její vyděšený pohled spočinul mezi čtyřmi smrky, které byly řízením nějaké náhody uspořádány od nejnižšího k nejvyššímu. Strach ji pevně sevřel a ochromil. Jan Brázda se ohlédl tím samým směrem a šokem mu poklesla čelist.

„A do prdele,“ zanaříkal zdrceně. Prohráli. „Pane na nebi,“ hlesl a malátným pohybem si setřel pot ze spánku. Další nadávka mu odumřela na rtech. Tupě zíral před sebe a brada se mu začala chvět. Kousek od nich stáli dva pohraničníci v bílých maskovacích kombinézách a s namířenými samopaly AK47. Kde se tam najednou vzali? Pro běžence to byl hrůzostrašný pohled, symbolizující konec útěku, konec nadějím. Byl předzvěstí útrap. Vidina svobody a života se rozplynula. Jan najednou cítil v puse podivnou sladko-slanou pachuť. Byl to koktejl ze směsice potu, který si mimoděk slízl ze rtů, a krve z prokousnuté vnitřní strany tváře, což si způsobil při jednom z pádů. Dosud to nevnímal. Poslední ingrediencí se stal strach. Strach o život.

Terezy se zmocnila slabost. Zmáčkla silně přívěšek madonky, který se jí houpal na řetízku a předával se v jejich rodině z generace na generaci. Věřila, že jí přinese štěstí jako tenkrát, když se jí přetrhl v autobusu. Nevšimla si toho, ale naštěstí to viděl Honza a podal jí ho. Takhle se seznámili. Madona jí poslala Honzu jako dar. Snad pomůže i teď, doufala.

Pohraničníci k nim začali pomalu postupovat, ozývalo se chroupání sněhu, jak jejich boty prorážely vrchní zledovatělou krustu. Jan Brázda postavil vyjukanou dceru na zem a rezignovaně zvedl ruce. Tereza klesla na kolena a přitiskla zaťatou pěst s medailonkem k hrudi. Určitě je zachrání. Dostanou se z toho, ubezpečovala se. Nějak. Pořád není nic ztraceno, věřila. Dcera se přivinula ke skleslému a vyčerpanému Janovi, jednou rukou pevně obepjala jeho pas, tvář zabořila do jeho boku a druhou ruku vrazila do kapsy a nahmatala fotografii, kterou pořídili ve škole při příležitosti Mezinárodního den žen. Tu si schovávala pro svou maminku jako překvapení, až budou tam. Na svobodě.

Vysoký a hubený pohraničník pustil samopal a ten se zhoupl na řemeni. Přistoupil k Brázdovi. Uchopil jeho chlebník. Převrátil ho a vysypal obsah na sníh. Mezi jinými věcmi se na zemi ocitl tubus a rukopis knihy v deskách. Pohraničník poklekl a uchopil desky. Zkusmo je potěžkal a zase odložil. Sebral objemný balíček fotografií ležící ve sněhu. Stáhl ze svazku vzpomínek zpuchřelou, tmavě oranžovou gumičku, jaká se obvykle používala na sklenice při zavařování. Listoval jimi, pečlivě je prohlížel a nakonec vyřadil dvě z nich a schoval je do kapsy. Zbylé hodil na zem a ty se ve větru rozlétly všemi směry. Momentky se začaly ztrácet mezi stromy a staly se větrnou hříčkou. Kroužily, otáčely se, stoupaly a klesaly a jedna za druhou mizely.

„Můj život,“ hlesl potichu Jan Brázda a podíval se na svou manželku, která se celá třásla. „Manželce je strašná zima, můžu ji dát bundu?“ zeptal se.

Pohraničník vůbec nezareagoval, jako by ho neslyšel, a sundal víko tubusu. Vytáhl srolovaný obraz a v klidu ho rozbalil.

„Slavíček?“ zeptal se. Jan Brázda překvapeně přikývl. Mužovy znalosti ho zaskočily. Vysoký pohraničník obraz sroloval a schoval. Ohlédl se, protože se opět ozval psí štěkot. Viditelně znervózněl. Poté se otočil zpět. Ukázal na dívku. Brázda si všiml, že se mu chvěje ruka.

„Co tady dělá ona? Dcera přece s vámi být neměla!“ Jan Brázda konsternovaně zamrkal. „Původně ne, ale... jak... jak to víte?“

Vysoký a hubený pohraničník se na moment zarazil, neodpověděl a dál se tvářil nepřístupně.

Opět se ozval štěkot. Psi s dalšími pohraničníky mohli být vzdálení maximálně několik set metrů. Dívka si dala ruce na uši a zavřela oči. Vítr jí sfoukl čepici a odhalil její krásné blond vlasy. Byly vlnité a na spáncích je měla sepnuté sponkami s červenými kytičkami. Byla moc hezká, ale zároveň vyčerpaná a celá se třásla zimou a strachem. Namodralé rty pevně tiskla k sobě. Otevřela oči a bázlivě pohlédla na zahalené tváře pohraničníků.

„Vemte mě domů,“ špitla. „Prosím. Je mi zima. Strašná zima.“

Vysoký a hubený pohraničník na ni chvíli tupě zíral a v očích se mu na malý okamžik objevil záblesk soucitu. Ale jenom na krátkou, kraťoučkou dobu. Jak náhle přišel, tak rychle vyhasl. Přinutil se ho potlačit. Soucit si nemohl dovolit. Poodstoupil zpět ke svému kolegovi, který na běžence dál mířil samopalem.

„S tou malou holkou... s tou jsme nepočítali,“ řekl nešťastně ten druhý.

Vysoký pohraničník pokrčil rameny. „Nedá se nic dělat.“

„Ta přece nebyla v plánu... to nemůžeme!“

Vysoký pohraničník se zamračil. „Prostě musíme. Chceš snad dostat doživotí? Nebo špagát?“

Kolega se podíval zkormouceně na vystrašenou dívku, chvilku ji pozoroval a nakonec zavrtěl hlavou.

Klečící Tereza Brázdová zmáčkla medailonek, až se jí jeho okraje zaryly do kůže. Znovu začalo hustě sněžit. Na jejích řasách se zachytilo několik vloček. Zavřela oči, sklonila hlavu a polohlasem odříkávala modlitbu. Vítr hučel, meluzína kvílela a její slova nikdo neslyšel.

SOUČASNOST

NATY

Rozvaloval se v džípu se ztmavenými skly. Barva automobilu byla světle šedivá. Nenápadná. Nenápadnost se stala důležitým faktorem při volbě vozu. Byl to nový model, luxusní, ale ničím zvláštním nevybočoval, nenacházel se na něm žádný snadno zapamatovatelný markant, jenž by mohl způsobit nežádoucí pozornost a případnou identifikaci. Vnitřek vozu byl provoněný, pravidelně jej vystříkával voňavkou. Nesnášel ten typický pach nových vozů a musel jej nějak přebít.

Prohlížel si důkladně její fotografii. Jmenovala se Natálie Chlumská. Problesklo mu hlavou, že je ta dívka vlastně moc pěkná. Nebyla úplně jeho typ, byla také až příliš mladá, ale měla opravdu něco do sebe. Na svět se dívala hezkýma pronikavýma očima a její vykroužená ústa by většina mužů označila jako velmi smyslná.

Periferním viděním zaregistroval pohyb, vykoukl z okna a přitom fotografii schoval do palubní přihrádky mezi snímky ostatních dívek z Wild graffiti.

Řetízek na zápěstí se mu na moment zachytil o jednu z nich. Jenom zlehka zatřásl rukou a tím se uvolnil. Pohyb fotek způsobil, že odkryly, co leželo pod nimi. Jednalo se o jeho oblíbenou pistoli značky Glock. Zaklapl víko. A tady ji máme, pomyslel si. Opravdu jí to slušelo i v reálu. Nastartoval.

Naty svištěla na nových černých bruslích s rudými tkaničkami, které jí koupila k narozeninám nejmilejší kamarádka Salome. Její druhá máma. Salome věděla, že Natálie pohyb miluje. Naty se bláznivě hnala tmou spřízněná s větrem, jenž jí kvílel kolem uší, spřízněná s nocí, která zahalila Prahu, spřízněná s opájející rychlostí, dodávající jí svobodu pohybu a mysli. Rozjařená, nechytatelná, nezkrocená a nezlomená, taková byla v okamžicích, kdy se jí pod nohama otáčela kolečka, cesta ubíhala a ona se bravurně vyhýbala lidem či jiným překážkám. Nedokázali ji chytit, nedokázali ji zastavit. Tak jako v životě. Věřila jen sama sobě a svým kamarádkám z umělecké skupiny Wild graffiti. Wild life. Spojoval je talent. Divokost. A touha tvořit. Vyjadřovat své myšlenky, své pocity. Pocity z tohoto zvráceného světa plného chtivého sexu bez lásky a kolotoče peněz.

Naty bravurně zabrzdila před rohovým domem vedle malého parku. Tady byla ta adresa. Zde to měla podle Salomina příkazu namalovat. Batoh se symbolem jin a jang jí sklouzl z ramene. Vyndala z něho šedivé okopané tenisky, které pokrývala spousta barevných cákanců a skvrn nejrůznější velikosti. Chvatně se přezula, byla nedočkavá. Vylovila z útrob batohu několik nástrojů svého díla – tub sprejů. Vytvoří další ze svých uměleckých vyjádření. Vlčici s vyceněnými tesáky a naježenými chlupy, chránící své mládě. Proti všem. Proti nemilosrdnému světu. A okolo toho velké číslice 6. 4., jak chtěla Salome. Na důvod se Naty neptala, prostě to udělá jako už několikrát předtím. Z kapsy vyndala složený náčrtek naskicovaný obyčejnou tužkou a rozbalila ho a rukou vyžehlila na své noze, aby si ho připomněla, než se pustí do dalšího graffiti s podpisem WG. Z náčrtku načerpala inspiraci a opět ho složila a schovala do kapsy. Nejprve na zeď nastříká černou barvu jako základ obrázku. Oblíbila si spreje značky Montana. Mají dvouventil jak pro širokou, tak pro úzkou stopu. Pořádně ho protřepala a udělala několik tahů.

V ten moment zaslechla zaúpění a vyplašeně se rozhlédla. Zvuk vycházel z houštiny několik metrů od ní. Větve se začaly pohybovat, někdo tam byl! Popadla batoh a chystala se na úprk, když se z keře zvedla postava a vyšla do světla z pouliční lampy. Natálie se zarazila. Byl to sympatický, asi dvacetiletý kluk, stejně vyjevený jako ona. Natálie si uvědomila, že má zkrvavený obličej a na pravé tváři asi deseticentimetrový šrám, který vypadal jak řezná rána. Chlapec si na ni sáhl rukou a bolestivě sykl. Odtáhl ruku a vyděšeně se na ni podíval. Byla celá od krve.

„Ježíši,“ hlesl šokovaně.

„Co, co se ti stalo?“ zeptala se Natálie opatrně, stále ve střehu, připravená v případě jakéhokoliv náznaku nebezpečí obrátit se okamžitě na útěk.

„Okradl mě. Hajzl svinskej. Já... já to tušil, neměl jsem ho brát. Já to prostě tušil...,“ vyčítal si. Jeho hlas ponejprv přešel do fistule a poté přeskočil do plačtivého tónu.

Váhavě přistoupila blíž, aby si ho lépe prohlédla. Rozježený špinavý blonďáček s útlým tělem příliš velký respekt nebudil a nevyvolával v ní pocit hrůzy a strachu. V té chvíli se o asfalt rozplesklo několik kapek. Jedna masitá ji klepla o nos a vytvořila na něm mokrý flíček. Všiml si toho a napjatá tvář mu trochu povolila. Neodolal, najednou mu to připadalo žertovné. Crčí z něho krev a tu na první pohled bláznivou holku plácne kapka přímo do nosu. Pousmál se. „Kapková víla,“ řekl a byl na ten termín náramně pyšný. Jí to tak zábavné nepřipadalo. Dlaní setřela vodu. Její výraz zůstal stažený, chladný.

„Kdo tě obral?“ zeptala se věcně.

Jako by dostal úder do žaludku. Vrátila ho těmi třemi slovy do tvrdé reality. Ta Kapková víla. Ale to se mu nelíbilo. Realita se mu nelíbila. Byla kluzká, slizká, páchnoucí. Jako past, jako mucholapka, a on se viděl jako umírající mouchu zoufale přilepenou za křídla a mávající nožičkama ve vzduchu a čekající na trpný konec. Ne! Takovou realitu on odmítá! Chlapec na ni chvíli zíral, v hlavě se mu zmateně honily myšlenky, a náhle se zachmuřil. Co když ta holka je komplic toho grázla? Jak to, že se tady hned zčistajasna vyloupla? Co když hlídala, zda je někdo nevyruší? Zda je čistý vzduch? Asi blbost, ale proč se do něho takhle naváží? Co chce? Nezná ho, tak co jí na něm záleží? Ať si jde po svých, on má svých starostí až nad hlavu, ještě se tady bavit s mladou káčou.

„Co tě to vůbec zajímá?“ okřikl ji vztekle a ohnal se rukou, jako by ji chtěl odehnat coby obtížného komára.

Pokrčila rameny a tváře se jí trochu uraženě nafoukly. „Vlastně nezajímá. Měj se,“ vyslovila odtažitě a otočila se jak na obrtlíku.

Nemá přece zapotřebí někomu se vnucovat! Ať si pomůže sám. Vyrazila pryč. Vlčici s mládětem namaluje jinde. Toto místo bylo... bylo znesvěcené. Ušla několik metrů rychlým krokem, připadalo jí žinantní přezouvat se před ním. Až se od něho dostatečně vzdálí, tak...

„Hej, počkej! Soráč!“ snažil se ji zastavit.

Šla dál.

„Slyšíš? Holka, potřebuju kapesník!“

Nezastavovala se.

„Prosím!“ křikl za ní důrazně.

Zarazila se, ale potom opět chvatně pokračovala pryč. Instinkt jí říkal, ať od toho kluka upaluje, co to jde. Že to je průserář. Její fantazie se dala do díla. Z nosních dírek a z uší mu koukají obrovské namodralé trable. Větší jak pomeranče. Troubleorange, představila si ho, jak ho příště nasprejuje na zeď. Místo hlavy obrovský oranžový pomeranč, s nakrojenou kůrou na tváři a z něho vytékající načervenalá šťáva. Troubleorange s tenkýma nožičkama a ručičkama, to bude její příští dílo! Ten večer nakonec nebude úplně marný. Bude inspirativní. Imaginace je povznášející. Ale ať si jde svou cestou, ona razí po té své. Na památku ho ale někde zvěční a bude tam žít, dokud ho majitel nenechá přetřít a neuvede zeď do původního stavu. Potom Troubleorange skoná a zakončí svůj zdivý život.

„Prosím!“ jeho hlas byl najednou jiný. Odráželo se v něm něco naléhavého. Smutného. Zraněného. Až jí zatrnulo. Ano, průserář to bude. O tom žádná. Na druhou stranu se jí líbil. A potřebuje pomoc. Ne, nemůže ho v tom nechat. Pomalu se otočila.

„Tak dobře,“ řekla Natálie, ale přesto měla nedůvěřivý výraz. Životní strastiplné zážitky způsobily, že mentálně předčasně zestárla, rezignovala, zhrubla. Její duše byla bolavá, a když jenom pojala podezření, že ji chce někdo zneužít, přecitlivě se stahovala do sebe. Nedůvěra a strach z lidí zakořenily v jejím podvědomí. Psychoterapeut při sezeních v jejím případě použil termíny předčasně dospělá, s despektem k autoritám, zhrzená až otupělá. Citově deprivovaná. Pouze kamarádky s podobným osudem se staly jejími důvěrnicemi. Jich se nebála. Stmelila je Salome. Zapřísahaly se, že půjdou svou cestou. Okolní nemorální svět všechny z nich zklamal a způsobil, že se zatvrdily. Zákony je neochránily. V pořádku. Tak nač je respektovat? Co se stalo, stalo se. Ale už nikdo, vůbec nikdo jim nebude přikazovat, jak žít, co dělat, jak malovat, co malovat, koho si vážit, s kým spát, jak a proč, koho respektovat, jak se oblékat. Ne, svět je amorální. Budiž. Ony se přizpůsobí. Svět šokoval je, ony budou šokovat svět. A to umožní, aby si vydělaly a žily, jak chtějí. Žily svým způsobem a nikomu se nezodpovídaly. Půjdou svou cestou. Jejich cesta. Stopaře neberou. A nikdo... opravdu nikdo jim v tom nezabrání! Už ne. Už nikdy!

Podala mu kapesníky a on je vděčně přijal. Nevšimla si auta v povzdálí. Toho světle šedivého džípu se ztmavenými skly, za nimiž se skrýval muž s řetízkem na zápěstí. Netušila, že je někým sledována. Že její kroky jsou pečlivě monitorovány.

„Rád bych ti to nějak oplatil,“ řekl chlapec a zazubil se. „Pozvu tě na pizzu.“

Chvilku přemýšlela. Co na to Salome? Na ní záleželo. Byla to jejich kamarádka. Jejich velitelka. Opora. Vzor. Opravdu ji brala jako svou mámu. Věk na to sice neměla, bylo jí něco kolem třiceti let, nikdy vlastně neprozradila, kolik jí je přesně, jenom se tak podivně usmívala. Ale hlavní bylo, že jí důvěřovaly. Byla zvláštní ta jejich tajemná Salome.

Table of Contents

PROLOG

HRANIČNÍ KÁMEN

SOUČASNOST

NATY