Alena Jakoubková

Ideální manžel z nebe nespadne

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubkova, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7996-8 (epub)

ISBN 978-80-243-7997-5 (mobi)

Paní doktorce Marušce, s velkým díkem.

Ty víš, že bych bez tebe tuhle knížku nenapsala…

A.

Jo tenhle chlap...? To byla moje první nevěra.

Kačenka T.

Odhodila jsem 50 odstínů šedé a začala číst tvoji knížku.

Olinka Š.

Hodiny tikají...

jsou nemilosrdné.

Spát ti nedají,

že čas plyne,

připomínají...

„Diplomku jsem obhájila za jedna, mami,“ šťastně jsem oznamovala do telefonu radostnou novinu. „Nemůžu uvěřit, že to mám za sebou. Zítra nebo pozítří přijedu domů, abychom to spolu mohli všichni pořádně oslavit. Koupím šampaňské. Promoce bude desátého června,“ připomněla jsem nejspíš zbytečně. „Pozdravuj tátu.“

Vyslechla jsem si mamčinu gratulaci a vymáčkla mobil.

Ještě jsem v rychlosti tu novinu zavolala Honzovi a potvrdila, že se sejdeme s ostatními kamarády v Klášterním šenku. Vyslechla jsem si i Honzovu gratulaci a vykročila...

„Slečno Lomová,“ ozvalo se mi za zády. Otočila jsem se.

Profesorka Marková.

„Slečno Lomová,“ zeptala se, „co máte v plánu po prázdninách?“

„Chci odjet na rok do Francie.“

„Na Sorbonnu?“ Usmála jsem se.

„Ne, chci cestovat a spíš asi dělat servírku nebo hlídat děti.“

„Na to je vás přece škoda.“

Slova paní profesorky mě potěšila, to ano. Moc mě potěšila.

Zavrtěla jsem ale hlavou: „Chci tu zemi poznat, zdokonalit si jazyk, prožít si ji na vlastní kůži,“ vysvětlovala jsem. „Víte, paní profesorko, nemám v úmyslu vydat se na akademickou dráhu, i když za jiných okolností bych to možná zvažovala. Moji rodiče ale mají v Písku knihkupectví a předpokládají, že ho po nich jednou převezmu.“

„Knihkupectví?“ podivila se.

„Je to rodinný podnik. A knihkupci by měli být vzdělaní, ne?“

„Proč jste tedy vystudovala historii?“ podivila se profesorka.

„Bavilo mě to.“

„Víte, slečno Lomová, vlastně jsem vám chtěla nabídnout, abyste na univerzitě zůstala jako asistentka. Myslela jsem si na vás už dlouho, jste šikovná...“

To mě překvapilo.

Moc, moc mile překvapilo, popravdě řečeno.

„Paní profesorko... děkuji.“

„Budete o mé nabídce přemýšlet?“

„Určitě ano,“ slíbila jsem a už dopředu viděla mamčinu rozzářenou tvář. Jak ta by na mě byla pyšná, kdybych pracovala na univerzitě. Jenže já měla v hlavě jasno. Svým rodičům jsem se narodila, když mamce bylo skoro čtyřicet a tátovi padesát. Pokud mám projet Francii křížem krážem, musím na cestu vyrazit co nejdřív.

„Děkuji,“ usmála se na mě profesorka.

„Budu o tom přemýšlet, paní profesorko, ale spíš pojedu do té Francie.“

S hlavou v oblacích jsem opustila svoji alma mater a zamířila přes most na Klárov. Tam jsem hodlala nastoupit do dvaadvacítky a svézt se do Břevnova, kde jsem měla v Dvořeckého ulici pronajatou garsonku v jedné výstavní vilce, která patřila manželům v důchodovém věku. Ti pokoj studentům pronajímali spíše než kvůli penězům proto, že je těšila jejich společnost. Měla jsem se u nich skvěle.

Doma se rychle osprchuju a převléknu do méně formálních šatů. Teď jsem na sobě měla tmavě modré seriózní šaty, v kterých jsem chodila na zkoušky, z nichž jsem měla vítr. Tak nějak jsem optimisticky předpokládala, že tu diplomku obhájím a s kamarády jsem se domluvila, že to večer oslavíme v Klášterním šenku u jistě ne jedné sklenky skvělého vína. V Klášterním šenku jsme ostatně trávili dost času.

Protože jako studentka neoplývám přehnaným množstvím peněz, před odchodem do šenku jsem si připravila skromnou večeři – zeleninový salát, opečené tousty se sýrem a vejce uvařená natvrdo. K večeři jsem si nalila sklenku vychlazeného tramínu a usadila jsem se na malém balkonku, odkud jsem měla výhled do poněkud zanedbané zahrádky s několika rozkvetlými stromy, protože můj domácí, pan Josef, už na její údržbu nestačil a obhospodařoval jen malý cíp pod košatou třešní, kde s manželkou společně trávili prosluněné dny.

Najedla jsem se, umyla talíř a skleničku od vína. Co si vezmu na sebe, bylo jasné – oblékla jsem si odrbané džíny a miniaturní černý top s krajkou kolem výstřihu, do uší si nasadila velké stříbrné kruhy, na zápěstí navlékla cinkající stříbrné náramky, vklouzla jsem do černých krajkových balerínek a vyrazila z domu.

Na zahradě jsem uviděla oba své bytné, Josefa a Jitku Konrádovy. U bíle natřeného zahradního stolku pod růžově rozkvetlou třešní si vychutnávali sklenku červeného. Vypadali spokojeně, nikdy jsem je nepřistihla, že by se škorpili.

Zamávali na mě a zeptali se, jak jsem dopadla na univerzitě. Když jsem se pochlubila skvělým výsledkem, paní Jitka mě po obligátních gratulacích pozvala druhý den na oběd, k němuž slíbila připravit moje oblíbené krůtí medailonky na mandlích, které se v jejím provedení jen jen rozsypávají, jak to mám ráda. Kdyby bylo na mojí bytné, vyvařovala by mi denně, ale to jsem nemohla připustit.

Za pokoj v prvním patře, který mi pronajali, si účtovali tak málo, až mi byla hanba. Bydleli sice v pěkné vilce, ale jejich důchody nemohly být moc vysoké, protože paní Jitka bývala učitelkou na základní škole a pan Josef pracoval jako úředník v nějaké fabrice.

Bydlela jsem u nich už od začátku studia a měla jsem je ráda.

Tohle pozvání jsem samozřejmě s radostí přijala.

Když jsem dorazila do šenku, většina kamarádů už tam seděla.

Sympatický a pohledný Honza, s nímž jsem už asi dva roky chodila, vstal, aby mě objal a políbil jako první. „Patricie, chtěl jsem se pro tebe stavit doma, ale nebyl jsem si jistý, jestli tě tam ještě najdu, tak jsem šel raději rovnou sem,“ řekl.

Když jsem přijala gratulace od ostatních, posadila jsem se vedle Honzy, který mi bez ptaní objednal dvě deci moravského muškátu a karafu vody.

Před ním i před ostatními kluky stály půllitry s čepovaným Klášterem.

Usmála jsem se na všechny okolo stolu. Mí přátelé, které jsem bez výjimky poznala až tady v Praze, zvedli sklenice a připili si na to, že mi můžou říkat megero, což byl vskutku neotřelý způsob, jak kluci oslovovali magistry. Nebyla jsem v naší společnosti megera první – Hanka, s níž jsem se seznámila hned první den u zápisu na fakultu, už měla rok po promoci a pracovala v univerzitní knihovně, po promoci měl i Olda, který vystudoval medicínu a praktikoval na pneumologické klinice v Motole. Ostatní přátelé mají před sebou ještě jeden až dva roky studia.

Při vyprávění, jak mě komise grilovala, jsem trochu přísnost profesorů přeháněla, aby to vylíčení mělo šťávu, protože ve skutečnosti jsem diplomku obhájila až příliš snadno. Ale odjakživa to mám tak, že co mě baví, to mi leze do hlavy samo. Honza mě držel za ruku, zamilovaně se na mě usmíval a já si večer báječně užívala.

„Patricie, kdy pojedeš domů?“ zeptala se Hanka. Mínila tím domov mých rodičů v jihočeském Písku.

„Příští týden.“

„Myslel jsem, že do promoce zůstaneš v Praze,“ zaprotestoval Honza.

„Slíbila jsem našim, že budu pracovat dva týdny v knihkupectví, aby mohli jet na dovolenou,“ vysvětlila jsem.

„Tvrdí, že to bude jejich dovolená poslední, tak si to chtějí náležitě užít. Mamka chce vidět Florencii a táta Řím. Vrátím se do Prahy pár dní před promocí, musím vyklidit byt u Konrádů, nájem mám domluvený jen do konce června,“ vysvětlovala jsem. „A co bych tu dělala, vždyť chodíš do práce.“

Viděla jsem, že je Honza zklamaný, tak jsem dodala:

„Ale jestli chceš, můžeme si spolu v červenci na pár dní někam vyjet.“

„Nevím, jestli dostanu dovolenou,“ povzdechl si Honza, který je o pět let starší než já, vystudoval architekturu a už pár let pracuje ve vysněném ateliéru svého bývalého profesora. „Během školních prázdnin si dovolenou vybírají ti, co mají děti.“

Pokrčila jsem rameny.

„To nevadí, naši budou rádi, že jim pomůžu, než odjedu.“

„Kam že to odjedeš?“ zeptal se Honza, ačkoli to moc dobře věděl.

Už jen tím, že mi tu zbytečnou otázku položil, mě naštval.

Jenže s mým odjezdem nesouhlasil, a co se mu nelíbilo, ignoroval.

No jo, chlap...

„Do Francie,“ odpověděla jsem klidně a ironii jsem si (pro tentokrát) odpustila. Obrátila jsem se na kamarády:

„Už dlouho vím, že chci nějaký čas žít ve Francii, abych načerpala informace z reality, zatím funguju jen na akademické bázi. Ráda bych časem, až se vrátím domů, začala překládat moderní francouzské spisovatele do češtiny. Při práci v knihkupectví by to asi šlo...“

„Přece jsi to nemohla myslet vážně, Patricie, že odjedeš do tý pitomý Francie na celý rok, vybuchl Honza. A jak, že budeš překládat při práci v knihkupectví? To jako myslíš u vašich? Já pracuju ve vyhlášeném architektonickém studiu, jsem vázaný na Prahu,“ vztekal se, protože moje plány zatím úplně ignoroval.

Což mě samozřejmě příšerně štvalo.

„Chci poznat Francii,“ připomněla jsem mu ale mírně.

„Můžeš se nastěhovat ke mně, a do Francie si zajedeme v září.“

Pokrčila jsem znovu rameny.

V tomhle se s Honzou prostě neshodneme. On to má v životě nastavené jinak. Odjakživa chtěl dělat architekturu, byl dost dobrý na to, aby dostal práci ve vysněném ateliéru a na zkušenou do ciziny se mu nikdy nechtělo. Já jsem jiná. Nabídku od profesorky Markové klidně odmítnu, jen abych si splnila sen o roce ve Francii. O té nabídce od profesorky Honzovi raději ani neřeknu. Ne že bych se bála, že by mě přemluvil ke změně rozhodnutí. To absolutně nepřicházelo v úvahu, ale nechtěla jsem se s ním hádat víc, než bylo nezbytně nutné.

Před přáteli se mi nechtělo se s Honzou vůbec dohadovat, protože mi to bylo trapné, tak jsem konečný souboj vůlí zbaběle odložila, i když Olda nade mnou za Honzovými zády zavrtěl hlavou. Honza totiž moje plány odjakživa nebere vážně, a moji přátelé o tom vědí a diví se mi, že mu to trpím a nedupnu si. Jenže… to je těžké. Vždycky, když jsem začala mluvit o tom roce ve Francii, Honza převedl řeč jinam a myslel si, že co neuslyší, to prostě nebude. Jenže já své plány brala vážně, měla jsem v úmyslu odjet na celý rok, nasbírat zkušenosti.

Nějaké dva týdny v září by mi rozhodně nestačily. Samozřejmě jsem doufala, že to Honza konečně pochopí, že budeme v kontaktu na skypu a facebooku, občas si zavoláme. Vždyť za mnou přece může párkrát během toho roku přijet a pár dní se mnou pobýt tam, kde zrovna budu. A já měla v úmyslu pobývat jen na krásných místech. To jsem ale chtěla znovu, asi pomilionté, probrat v soukromí, a ne před přáteli, kteří si všichni do jednoho myslí, že pro mě Honza není ten pravý.

Po pravdě jsem si to často myslela také, ale strkala jsem hlavu do písku.

A utíkala do Písku. Ha ha ha…

Ve skutečnosti jsem už měla napevno domluvenou první práci – pár týdnů v srpnu jsem měla přes týden dohlížet na děti jednoho mladého pařížského páru. Oba manželé si budovali v Paříži kariéru, ani jeden z nich si nechtěl brát dlouhou dovolenou, naopak chůva jejich dětí si samozřejmě vzít v létě dovolenou hodlala, a tak potřebovali na pár týdnů náhradnici, která by s dětmi trávila čas v jejich víkendovém domku u moře. Děti byly už docela velké a já se na ně těšila.

Rodině mě doporučila mamčina vzdálená sestřenice Olina, tlumočnice z francouzštiny, která si už roky dopisuje s maminkou mé budoucí zaměstnavatelky. Ten měsíc s dětmi strávím v jejich víkendovém domě v Bretani, kam budou jejich rodiče na víkendy dojíždět. Holčičce bylo deset a chlapci dvanáct, tak bych to s nimi měla v pohodě zvládnout. Jen si to představte – Bretaň!

Bylo mi ovšem samozřejmě jasné, že Honza se bude zlobit, protože pořád doufal, že si to rozmyslím, a najdu si práci v Praze – stejně jako ignoroval mé plány na pobyt ve Francii, ignoroval i mé rozhodnutí, že po návratu převezmu rodinné knihkupectví.

Abych si ho trochu usmířila, pozvala jsem ho, aby noc strávil se mnou v mé garsonce. Honza mi hned nabídl, abychom jeli raději k němu, protože on si pronajal pěkný byt s terasou na Vinohradech, kde má větší pohodlí (a blíž do práce). Já mu ale vysvětlila, že mě paní Konrádová pozvala zítra na oběd, já si chci po těch nervech trochu přispat a on ráno stejně půjde do práce, takže bych v jeho bytě zůstala sama. Honza nakonec ustoupil a doprovodil mě do Dvořeckého ulice.

Později v noci jsme si nalili sklenku vína a posadili se na balkon.

„Nechceš doopravdy odjet, že ne?“ To snad není pravda…

Má ten chlap vůbec uši...?

„Honzo, od konce července mám domluvenou práci a jsem si jistá, že jsem ti o tom říkala. Nejmíň stokrát. Odjedu už dvacátého, abych pár dní strávila s dětmi a jejich rodiči v Paříži, protože bychom se měli navzájem trochu poznat, než mi je hodí na krk. Vždyť ti to říkám. Mám koupenou letenku. Ale za rok budu zpátky.“

„Za rok...?“

„No, vždyť jsem ti říkala, že odjedu na rok.“ A v duchu jsem soptila.

Mluvím o tom celou tu dobu, co spolu chodíme.

„A já ti říkal,“ pravil, jako by nade mnou měl nějakou z hůry danou kuratelu, „že nechci, abys někam jezdila na tak dlouho. Proč bychom si tam nemohli vyrazit v září, na pár dní, jak jsem ti navrhoval? Klidně by sis mohla vybrat, na která místa bys jela nejraději. Co bys tam vůbec chtěla tak dlouho dělat?“

Pokrčila jsem rameny.

„Pracovat. Cestovat. Učit se jazyk. Poznávat lidi.“

„A co bude s námi?“ zeptal se Honza.

„Můžeš za mnou přeci občas přijet,“ navrhla jsem.

„Vždycky budu mít nějaký pokoj, kde budeš moct být se mnou. A jsme spojeni na facebooku, na skypu. Honzo, Francie přece není konec světa. Můžeme si i telefonovat. Za rok se vrátím.“

„A co když ne?“

„Víš, kolik je našim,“ připomněla jsem. Což nebylo zrovna taktické, jak se ukázalo.

„Ano, to vím,“ ucedil muž, který tvrdil, že mě miluje, sarkasticky. „Až se vrátíš, Patricie, budeš mi tvrdit, že se musíš uvrtat v tom vašem knihkupectví, a budeš po mně střílet stejným argumentem. Nemůžeš v tom přece nechat rodiče samotné,“ parodoval mě. „A mě v tom klidně samotného necháš?“ rozčiloval se.

„Honzo, to knihkupectví založil můj pradědeček ještě před druhou světovou válkou,“ připomněla jsem mu tak trpělivě, jak mi to jen doutnající vztek dovoloval.

„Táta měl takovou radost, když mu to v devadesátých letech vrátili a on mohl navázat na rodinnou tradici. Díky tomu s mamkou doslova chytli druhý dech. A já v tom krámku vyrůstala, jak jsem ti říkala, a těším se, že ho jednou povedu.“

„Takže převezmeš rodinný podnik.“

„Ano, samozřejmě.“

„Mám se s tebou odstěhovat do Písku?“

„A proč ne? Navrhovat domy můžeš kdekoli.“

„Ty prodávat knihy taky. Proč jsi studovala vysokou, když se chceš zahrabat v tý díře? Patricie, uvědomuješ si, že mě zaměstnal špičkový architektonický ateliér? Že každý hned po škole takovou šanci nedostane? I já mám svoje plány.“

„Písek leží od Prahy jen sto kilometrů,“ zkoušela jsem ho přesvědčit. „Naši mají velký dům, tam si můžeš otevřít vlastní ateliér nebo alespoň domácí pracovnu, kde bys mohl pracovat třeba pár dnů v týdnu. Tyhle věci se přece dají vyřešit.“

Bylo mi smutno.

Vypadalo to na pořádnou rozmíšku. Honza řekl: „Ano, věci se dají řešit, ale ty nejsi ochotná ustoupit ani udělat kompromis, Patricie. Ty si chceš život uspořádat po svém, a já se mám přizpůsobit.“

„Tak to není.“

„Ale je.“

Usínali jsme neusmíření.

Table of Contents

1