Petr Eidler

Nahá s Davidovou hvězdou

vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Petr Eidler 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA, s.r.o.

ISBN 978-80-243-7663-9 (epub)

ISBN 978-80-243-7664-6 (mobi)

Postavy a příběhy této knihy jsou fiktivní. Případná podobnost se skutečnými lidmi a událostmi je pouze náhodná.

Rád bych vyjádřil poděkování těmto přátelům a známým, kteří mi svými informacemi a připomínkami pomohli s rukopisem: Rut Sidonové a Janu Jelínkovi za inspiraci, Harrymu Farkašovi za věcné poznámky, Pavlíně Hermíně Neuner za rešerše studijního materiálu, Pavlu Sládkovi za roli průvodce Hostivaří a mnoha dalším.

I

Nevěřím na smůlu třináctek, ale možná na tom něco je. Všechno totiž začalo v sobotu třináctého června. Doufal jsem, že se konečně pořádně vyspím. Kateřina nešla do práce a Honza byl už týden na školce v přírodě. Prostě ideální konstelace. Má drahá však byla jiného mínění. I když jsem měl zavřené oči, zatřásla mnou.

„Co je?“ zamumlal jsem, předstíraje rozespalost. Zabořil jsem hlavu do polštáře.

„Mohli bychom si někam vyrazit. Venku je krásně.“ Byla to tato nevinná věta, která vše odstartovala.

Namítl jsem, že už týden mám jistou představu, co bychom mohli v sobotu po ránu dělat, když máme dítě na školce v přírodě. Káča v posledních dnech chodila domů ještě později než obvykle a nebývala naladěná na partnerské hrátky. Nebyla ani příliš sdílná. Věděl jsem jen tolik, že kriminálka řeší vraždu mladé ženy a stále ještě tápe. Znal jsem to, dokud se při vyšetřování není čeho chytit, i kdyby to mělo být příslovečné stéblo trávy, stres stoupá k nesnesení. Dokázal jsem si představit, jaká v pražské mordpartě panuje nervozita. Kapitán Hackenschmied byl flegmatik, ale mizivé výsledky při vyšetřování vraždy v Krči ho dostaly pod tlak. Média nešetřila sarkastickými poznámkami o tom, že si policie vzala předčasnou dovolenou. Kateřina jako policejní mluvčí všechny zlomyslné ataky bulvárních pisálků schytávala jako první.

Před rokem se vrátila z mateřské na svůj post v prvním oddělení pražské kriminálky a stejně jako dřív i teď brala svou práci náramně vážně. To sice u ambiciózních žen není až tak překvapující, ale když se váš protějšek denně zabývá vraždami a gaunery nejhoršího kalibru a ještě na ně myslí doma, není to zrovna záviděníhodné. Já byl sice soukromé očko, jediný detektiv vlastní agentury Men in Service, takže bych pro to mohl mít pochopení, ale nebylo tomu tak. Své pracovní záležitosti jsem domů netahal. Přitom zábavných historek o zjišťování partnerských nevěr nebo podobných záležitostí jsem měl v zásobě přehršel.

„Chtěla bych se někde projít. V přírodě,“ prohlásila.

„Hm.“

„To jsem ráda, že souhlasíš.“

„Máš originální výklad citoslovce hm.“

„Představ si, že jsem v Šárce byla naposledy ve třinácti letech.“

V deset jsme už čekali na šestadvacítku, která nás ze Strašnic odvezla přes celou Prahu na Kulaťák, kde zahnula na Evropskou a soukala se do kopce, až jsme se dostali na konečnou a vystoupili. Bylo krásné teplé dopoledne.

„Chtěla bych se podívat na koupaliště. Divoká Šárka je pro mě nejkrásnější místo Prahy. Nepřipadá ti neuvěřitelný, že tady může být něco takovýho jen kousek od centra města? Opravdová divočina. Skály, lesy, kaňony…“

„Indiáni a kovbojové,“ dodal jsem. „Bude ještě ledová voda.“

„Neříkám, že se chci koupat, jen mrknout. Je to tam pěšky čtvrt hoďky, to tě nezabije.“

„Nezabije,“ podvolil jsem se. Když už jsme dojeli sem, bylo mi jedno, kam půjdeme. Vydali jsme se po cestě z kopce a za chvíli jsme se ocitli ve scenérii, která připomínala filmové kulisy Divokého západu. Les a především všude kolem nás rozeklané útesy.

A najednou jsme narazili na tříbarevnou notoricky známou pásku, která nám přehradila cestu. POLICIE ČR – VSTUP ZAKÁZÁN.

Už mi bylo jasné, že je celé dopoledne v háji. Vyhrkl jsem cosi vulgárního. „To jsi mohla říct rovnou a nehrát na mě takovou habaďůru,“ dodal jsem naštvaně. Vyrazíme si časně ráno na sobotní výlet přes celé město, zrovna do Šárky, i když hostivařský lesopark máme blíž, a natrefíme na místo, kde probíhá policejní vyšetřování. To nemůže být jen tak.

„Přísahám, že jsem o ničem nevěděla. Netuším, co se tu stalo. Zavolám…“ Pravou rukou zvedla pásku a podlezla ji. Šel jsem poslušně za ní.

Pak sáhla automatickým gestem do kabelky. „Sakra, nechala jsem mobil doma.“

„Jo, to je náhoda. Takže teď mi budeš tvrdit, že ti nikdo z kriminálky ráno nevolal.“

„Nevolal,“ řekla už naštvaně.

„Odkdy chodí tisková mluvčí na místo činu?“ Rozhlížela se kolem sebe, jestli neuvidí nějakého příslušníka. Jeden se dvěma frčkami nás už odněkud podezřívavě sledoval a iniciativně se k nám blížil.

„Tady nemáte co pohledávat, opusťte tento vyhrazený prostor,“ křičel na nás, hlas mu přeskočil, jako kdyby právě mutoval.

„Podívejte, strážmistře, překvápko,“ řekla rádoby žoviálně Kateřina a strčila mu před nos svoji průkazku. Nedůvěřivě si ji prohlédl.

„Promiňte, paní…“

„Slečno,“ skočila mu do řeči a ještě víc ho zmátla. „Co se stalo?“

„Našla se další mrtvá žena. Vypadá to na vraždu,“ dodal iniciativně.

„Je tady už někdo z prvního?“

Strážmistr upadl do rozpaků. „Takovej vysokej. Fešák…“ Bylo mi jasné, že tím míní kapitána Ondřeje Hackenschmieda, šéfa prvního oddělení vyšetřování vražd a Kateřinina nadřízeného.

„Pustíte nás tam?“ zeptala se a intonace její věty byla sice stoupavá, ale vyznívalo to výhrůžně.

Najednou zaváhal, jestli je vůbec v jeho kompetenci, aby tam někoho pustil.

„Zavolejte mi někoho,“ řekla Kateřina rezolutně. „Nebo pro někoho dojděte.“

Naklonil jsem se a připomněl jí do ucha, že se chtěla jít podívat na koupaliště. A určitě se ohrazené místo činu dá lesem obejít. Nebyl jsem ani v nejmenším zvědavý, co tam vyšetřují, a už vůbec jsem si nechtěl kazit sobotní den. Jestli měl ten policejní jelimánek pravdu a někde před námi ležela mrtvola, byl nejvyšší čas udělat čelem vzad a zmizet. Kateřina mě nevnímala. Nasadila soustředěný až sveřepý výraz, který nevěstil nic dobrého. Pro mě ani pro mladičkého strážmistra.

„Zůstaňte tady, my tam jdeme,“ řekla kategoricky a hodila si kabelku energicky přes rameno.

Místo činu nebylo obtížné najít, i když bylo stranou hlavní cesty a kryté ze všech stran vzrostlými stromy a hustými keři. Pohybovalo se tam hodně lidí v uniformách i civilu. Pod plachtou leželo tělo oběti. Hned jsem poznal, že kriminálka dorazila dlouho před námi. Oběť už musela být vyfotografovaná, nejbližší okolí prohledané, zdokumentované, forenzní materiál zajištěný… Soudní doktor něco vykládal jednomu z kriminalistů, i on už očividně skončil prvotní ohledání. Odhadl jsem, že tady strávili už minimálně dvě hodiny. Takže nález mrtvoly někdo ohlásil kolem sedmé. To mě Káča zrovna tahala z postele.

Vtom do mě úmyslně vrazil jeden z techniků. „Co se tady motáte na nejblbějším místě?“ obul se do mě, jako kdybych mu bránil v práci. Tihle kluci sami sebe považovali za nejdůležitější článek vyšetřování a často hleděli spatra i na kriminalisty, kteří nerozuměli jejich složité technice.

Pak jsme uviděli Ondru Hackenschmieda. Jeho husté obočí se vyklenulo a ruka udělala poloviční gesto na přivítanou. „Co tady, proboha, děláte, lidi?“ Jestli to překvapení hrál, tak celkem úspěšně. Musel jsem připustit, že jsem svou drahou podezříval neoprávněně.

„Ahoj,“ řekla Kateřina. „To je náhodička.“

„To není odpověď,“ pravil kapitán.

„Sobotní procházka přírodou,“ řekla Kateřina. „Svítí slunce, řvou ptáci, prostě červnová idylka. Zachtělo se nám zdejší přírody.“

„To povídej někomu jinýmu. Akorát že kousek od nás leží mrtvola. Koho z vás napadlo jít zrovna sem a právě dnes a v tuhle hodinu?“

Kateřina se nezalekla. „To má být jako výslech? Už jsem se musela zpovídat tady tomu… Dozvím se od někoho, co se stalo?“ zeptala se už normálním tónem.

„Další vražda.“

„Chceš říct, že to má nějakou spojitost s mrtvou z Krče?“

„Toužíš se snad na to tělo podívat?“

Kateřina zaváhala. Hackenschmied si uvědomil, co jí nabízí, a dodal: „Raději bych tě toho ušetřil, není to pěknej pohled. Jako v Krči.“

Kateřině se před očima vynořily policejní fotografie z místa činu. Zbledla.

„Pomlácenej obličej?“ vysoukala ze sebe. Kývl hlavou.

„Svlečená?“

„Skoro. Do spodního prádla.“

„Tamta holka byla úplně nahá,“ zamumlala Kateřina spíš sama pro sebe.

„Tahle je aspoň ve spodním prádle.“

„Pachateli se lepší morálka,“ poznamenala sarkasticky.

„Kdo je ta mrtvá?“

„Nejsem Sibyla. Nic u sebe neměla. Ani oblečení se tu nikde nepovaluje. Možná to kluci někde najdou.“

„Znásilněná?“

„To nám řekne Marek po pitvě. Nebo se ho zeptej, než odjede. Už si balí fidlátka.“

„No tak… Řekne mi to samý, co řekl tobě. Něco jsi přece z něho vypáčil.“

„Jo, to je správnej výraz. Podle něj znásilněná nebyla, ale zrovna ty si musíš počkat na oficiální zprávu.“

„Tamta holka z Krče měla před smrtí pohlavní styk,“ vzpomněla si Kateřina.

„Jo, máme biologický stopy spermatu, ale na sexuální násilí to podle patologa nevypadá. Podle něj se nebránila. Nic za nehty, škrábance na rukách…“

Bulvár tehdy psal něco jiného. Barvitě se rozepisoval o brutálním znásilnění, zvrácených sexuálních praktikách pachatele, radil, co mají ženy v případě napadení dělat. To, co předkládali čtenářům, ale měli vycucané z prstu. Kateřina se příliš nedivila, prý jde o obvyklé finty bulváru, jak nalákat čtenáře a zvednout náklad o další desetitisíce. Samozřejmě. Nález mrtvé nahé ženy v lesoparku svádí k domněnce, že k něčemu takovému došlo. A k nahé dívce patří sexuální násilí. Kdyby to byla starší žena, vybájili by si jinou legendu. Kriminalisté tohle fantazírování pisálků nevyvraceli ani nekomentovali. Někdy se dezinformace může při vyšetřování hodit. Jak se ale zdálo, zatím to k ničemu nevedlo.

Hackenschmied si mnul bradu. „Proč je teda svléká? Pár minut to zabere. Oba případy se staly venku, kde se pohybují lidi. Normální pachatel…“

Kateřina se bojovně nadechla a vystrčila své poprsí na kriminalistu. „Říkáš normální? Tohle nemůže dělat normální člověk.“

Kapitán pohlédl na její prsa, polkl, ale pokračoval dál ve své úvaze. „Ta z Krče mohla být docela hezká baba. Figuru měla rozhodně pěknou. I kdyby to byl fetišista, co si odnáší hadry, tak i to se pokládá za projev sexuálního násilí.“

„Jenže, Ondro,“ řekla Kateřina kapitánovi, „to jsme v Praze neměli, aby byl fetišista vrahem. Většinou se spokojí s tím, co vezme, ať už to jsou kalhotky, podprsenka, šaty nebo boty. Ani exhibouši nebývají agresivní. Tohle je šílenec, sadista, totální úchyl. A máš rozdíl, jestli ti někdo vezme prádlo nebo ti ukáže svý vybavení, nebo tě znásilní a zabije.“

Kriminalista si otřel zahliněnou botu papírovým kapesníkem. „Faktem je, že tahle není žádná dvacetiletá kočka. Bylo jí aspoň padesát.“

„Takže žádná spojitost?“

Zakroutil hlavou. „Tak to nemyslím. Shodných momentů je víc než dost. Hlavně ta nesmyslná surovost.“

„Dělá se mi z toho blbě,“ přiznala se Kateřina na rovinu a chytla mě za ruku, jako kdyby se o ni začaly pokoušet mdloby.

„To máš z toho, že jsi sem chtěla mermomocí jít,“ střelil jsem po ní. Dotčeně po mně loupla pohledem a vytrhla dlaň.

„Podívám se na ni.“

„Tak jo,“ souhlasil Hackenschmied. „Aspoň ti nebudu muset nic popisovat a vysvětlovat.“

Šel jsem tři kroky za nimi směrem k podlouhlému objektu zakrytému černým igelitem. Nikdo mě odtamtud nevykázal, i když výrazy policejních techniků, které se na mě upíraly, nebyly ani v nejmenším přívětivé. Byl jsem však se šéfem pražské mordparty, tak si nechávali komentář pro sebe.

Kapitán poodhrnul igelit v místě, kde byla hlava oběti. Kateřina zděšeně couvla. Já jsem neviděl nic, protože mi v cestě stál Hackenschmied. Asi jsem neměl čeho litovat.

Káča doklopýtala k borovici, opřela se loktem o kmen a zvracela. Kapitánem to nehnulo, jen jí nabídl další papírový kapesník. Otřela si sliny a pak si stříkla do úst mentolový sprej. Nosila ho prozíravě v kabelce spolu s pepřákem. Říkal jsem jí, že jestli se jednou splete, bude to mít hrozné následky.

„Jak jí to způsobil?“ vymáčkla ze sebe statečně.

„Jako v Krči.“

„Takže uškrcená a pak…“ Předvedla pravou nohou prudký výkop.

„Vypadá to tak,“ připustil kapitán lakonicky. „Pachatelem ale mohla být teoreticky i ženská.“

„Ženská by jí takhle nezrušila obličej.“

Kriminalista mávl rukou. „Taky jsem už tuhle teorii slyšel, ale nedělal bych si iluze. Už jsem viděl případy, kdy ženská provedla podobný hrůzy.“

„Kdy nastala smrt?“

„Ještě nevíme nic přesnějšího. V rozmezí od včerejšího odpoledne do noci. Víc až po pitvě. Jako vždycky.“

Kateřina sklonila hlavu a dívala se na svoje sandály. „V Krči jsme měli větší štěstí, když tu holku v šestnáct hodin našli, tak ještě dýchala, i když převoz nepřežila.“

„Jo,“ povzdechl si Hackenschmied, „jenže ani to, že víme skoro na minutu přesně dobu vraždy, nám zatím nebylo moc platný.“

„Proč by samotná ženská chodila v noci do Šárky?“ uvažoval jsem nahlas.

„Řekl jsem, že to mohlo být i v noci. Teď už mě budete muset omluvit.“

Káča se letmo dotkla kapitánovy ruky. „Jasně. Mám ráno přijít do kanceláře?“

„V neděli?“ zamyslel se. „Nemyslím, že by to bylo nutný. Stejně ještě zpráva z patolky nebude na stole. Nejspíš se vůči tisku zdržíme všech komentářů. Aspoň prozatím.“

„Stejně si nás podají. Druhá vražda… Každej z pisálků si všimne společnejch znaků, i když tady nebyl. Hned to mám před očima. Další vražda, řádění sériovýho vraha, už vidím, jak slintají blahem.“

Prodírali jsme se lesíkem nejkratší cestou k asfaltové pěšině. Museli jsme si dávat ruce před sebe, aby nás větve jehličnanů nešlehaly do tváře.

Najednou se po mé pravici cosi ve výšce očí zalesklo a paprsek světla mě oslnil. Instinktivně jsem se po tom natáhl a popadl do ruky. Šlo o řetízek, který se pohupoval na konci smrkové větvičky jako vánoční ozdoba. Rychle jsem ho schoval do kapsy se zadostiučiněním, že jsem ho našel já a ne nikdo z těch nafoukaných techniků. Kateřina šla za mnou a ničeho si nevšimla.

Na konečné jsme chvíli čekali na tramvaj. Navrhl jsem, že když výlet nevyšel, můžeme aspoň zajít na oběd. Podívala se na mě, jako kdybych se zbláznil. Na jídlo nemá ani pomyšlení.

„Rozumím, poručíku, ještě není čas na jídlo,“ řekl jsem, abych tu situaci zlehčil. Můj způsob žertování jí tentokrát vadil. Možná i jindy. Sedla si na poslední sedadlo. Stál jsem nad ní a držel se sloupku.

Znali jsme se sice od studentských let, spolu jsme byli necelých osm roků. Když jsme tehdy spolu začali chodit, bylo všechno jinak. Změnila se, ale změnil jsem se i já. Ty roky mě nesemlely k lepšímu. Měl jsem nejistou práci, mizerný výdělek, zmohl jsem se sotva na ojeté auto a bydleli jsme na hromádce ve třech ve dvoupokojovém bytě. Prostě nic moc. Nepřišel jsem ale na způsob, jak to změnit. Jediné, co mě mohlo těšit, byl fakt, že jsem si nezadal, nikomu jsem nemusel lézt do zadku, tancovat podle cizích not. Mohl jsem si dovolit luxus čistého svědomí. Jenže koho to zajímalo? Snad jen toho nahoře, ale ten mi předloží účet, až budu po smrti.

Vytáhl jsem z kapsy nalezený řetízek a prohlížel si ho.

„Kde jsi to sebral?“

„Viselo to na smrku.“

„U ní?“

„Ne, dost daleko, když jsme odcházeli…“

Vymrštila se ze sedadla. „Ty seš ale magor! Sebrat něco takovýho na místě činu!“

„Nevyváděj. Nejsem přece policista. Nehraju na vašem písečku.“

„A na jakým písečku hraješ, prosím tě? Co když je to důležitá stopa?“

Věděl jsem, že mi to vyčítá oprávněně, ale nehodlal jsem přiznat chybu. Tohle skutečně nebyla moje hra.

„Měli to sami najít. Magen David. Šesticípá hvězda ze žlutýho kovu, jak vždycky opatrně říkáte, než se zjistí, jestli to je zlato nebo bronz.“

„Židovská hvězda.“

„Však říkám. Třeba to bylo její.“

„Modli se, aby nebylo, protože pro nás oba bude lepší, když se o tom Hackenschmied nedozví.“

„Když někdo nosí šesticípou hvězdu, tak to není proto, že by se mu ten symbol jen líbil, ale protože s tím má něco společnýho. Aspoň já neznám žádnýho góje, co by nosil na krku židovskou hvězdu. Ono to není zas tak moc in, a navíc si můžeš vykoledovat od nějakýho nácka pěstí mezi oči nebo kopanec.“

Table of Contents

I