Håkan Nesser

Případ Ewy Morenové

Originální název: Ewa Morenos fall

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2001

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2001

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden and PLIMA d. o. o.

Obálka © Martina Černá, 2017

Translation © Helena Matochová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7989-0 (epub)

ISBN 978-80-243-7990-6  (mobi)

Takto si ničíme životy, ve chvilkách a okamžicích,

kdy svým skutkům nepřisuzujeme správnou hodnotu.

Tomas Borgmann, filosof

I

1

21. července 1983

Winnie Maasová zemřela, protože změnila názor. Později se vyskytli i tací, co tvrdili, že zemřela, protože byla hezká a hloupá. Známá riskantní kombinace. Nebo protože byla důvěřivá a věřila špatným lidem. Nebo protože její otec byl hajzl, který opustil rodinu dávno předtím, než si Winnie odvykla na plínky a lahvičku.

Někteří lidé si mysleli i to, že Winnie Maasová nosila moc krátké sukně a upnuté blůzky a že si za to vlastně může sama.

Žádné z těchto vysvětlení nebylo tak docela nepravdivé, ale poslední kapka byla právě tohle. Že změnila názor. Vteřinu předtím, než dopadla na zem a roztříštila si lebku o nemilosrdnou ocelovou kolejnici, si to uvědomila i ona sama.

Winnie si setřela trochu nadbytečného nánosu rtěnky a zadívala se na svůj obraz v zrcadle. Pořádně otevřela oči a uvažovala, jestli si je ještě nemá trochu podtrhnout tužkou. Pořád poulit oči je otrava, to je lepší si je trochu víc podmalovat. Načrtla pod oči tenkou čárku, předklonila se a zkontrolovala výsledek.

Paráda, pomyslela si a zaměřila se na ústa. Vycenila zuby. Měla je rovné a bílé a dásně naštěstí seděly až vysoko pod rty – ne jako v případě Lisy Paaskové, která sice s těma svýma šikmýma zelenýma očima a vysokými lícními kostmi vypadala dobře, jenže se musela neustále tvářit vážně nebo se mohla maximálně záhadně usmívat. A to jenom proto, že měla hrozně mohutné dásně. Uf, pomyslela si Winnie Maasová. Taková otrava.

Podívala se na hodinky. Tři čtvrtě na devět. Nejvyšší čas jít. Vstala, otevřela dveře skříně a ještě si prohlédla celou postavu. Chvilku pózovala a na střídačku vystrkovala prsa a břicho. Vypadala dobře, jak nahoře, tak dole, jen si vytrhla čtyři chloupky, které jí narůstaly nebezpečně blízko nad kalhotkami. Sice je měla světlé, ale stejně.

Jürgen říkal, že vypadá perfektně. Ty máš prostě perfektní tělo, Winnie.

K sežrání, neustále opakoval Janos a Winnie si to moc dobře pamatovala. Ty jsi tak neuvěřitelně k sežrání, Winnie, stačí mi projít kolem vašeho baráku a už mi stojí. Při vzpomínce na Janose se usmála. Ze všech, se kterými kdy spala, byl Janos nejlepší. Dělal to prostě dobře.

Měl pro to cit a byl něžný, jak se o tom píše ve Flash a Girl-zone.

Janos. No jo, byla trochu škoda, že to zrovna s ním nevyšlo.

Ale to je jedno, pomyslela si a plácla se po zadku. Proč plakat nad rozlitým mlékem. Vytáhla z přihrádky kalhotky, ale nenašla čistou podprsenku, tak si žádnou nevzala. Ani ji nepotřebovala. Měla malá prsa, dost drobná na to, aby držela tvar sama od sebe. Ohledně postavy si přála jediné, mít o trochu větší prsa. Ne moc, jen o trošičku. Dick sice jednou říkal, že má nejkrásnější kozy na světě, a tak dlouho jí je mačkal a sál bradavky, že ji pak bolela několik dní v kuse – ale pár gramů navíc by neškodilo.

To každopádně přijde samo, pomyslela si. Přetáhla si přes hlavu tričko a oblékla si těsnou sukni. No jo, brzo nabere nejen gramy, ale celá kila, stačí chvíli počkat. Pokud by teda…

Pokud by teda.

Sakra, pomyslela si a zapálila si cigaretu. Vždyť je mi teprve šestnáct. Mámě bylo tehdy sedmnáct a stačí se podívat, co je z ní teď.

Naposledy zkontrolovala svůj odraz v zrcadle, opatrně si olízla rty a vyrazila.

Domluvili se, že se sejdou na nábřeží Frieders pir v půl desáté. Měl přijet vlakem v půl deváté a chtěl se ještě stihnout doma osprchovat. A jasně že mu nebránila, měla ráda kluky, co si zakládali na hygieně. Umyté vlasy a žádná špína za nehty, to bylo svým způsobem super. A taky se měli sejít poprvé po třech týdnech. Byl v Saarenu u strýce. Byl tam na prázdninách a trochu i pracoval, párkrát si zavolali, probírali tu „věc“, ale Winnie mu neřekla, že si to rozmyslela. To mu řekne dneska. Lepší z očí do očí, tak si to aspoň myslela.

Byl teplý večer. Když přišla na pláž, byla po té krátké cestě skoro zpocená. Ale tady bylo vlaho. Od moře foukal lehký příjemný vánek, Winnie si zula boty a vykročila po písku. Bylo příjemné, jak jí mezi prsty projížděla drobná zrnka písku. Jako by se vrátila do dětství. Samozřejmě jí to ničilo lak na nehtech u nohou, ale než dorazí na místo, obuje si boty, říkala si v duchu. Než se sejde s Ním. Ráda o něm uvažovala jako o Muži s velkým M. On si to zasloužil. Jenže jestli s ní pak bude chtít spát, uvědomila si, asi bude chtít, aby byla bosá. Ale možná je to jedno, v takové chvíli si jejích nehtů na nohou beztak moc nevšímá.

A proč by s ní vlastně nechtěl spát? Vždyť se sakra pěkně dlouho neviděli!

Winnie se zastavila a zapálila si cigaretu. Došla blíž k moři, kde byl písek pevnější a lépe se po něm chodilo. Touhle dobou byla už pláž celkem prázdná, ale zase ne úplně vylidněná. Sem tam se objevil nějaký běžec nebo pejskař a Winnie taky dobře věděla, že mezi dunami si roztahují deky mladí milenci, dělali to tak každé léto. Sama sem takhle chodila a možná už za chvilku bude někde ležet.

Možná a možná ne.

To bude záležet na tom, jak na to zareaguje. Zamyslela se nad tím. Naštve se? Popadne ji a zatřese s ní jako tehdy v Horsensu, když byla zhulená a prohlásila, že Matti Frege má parádní svaly?

Anebo ji pochopí a bude s ní souhlasit?

Třeba ji přemluví. To se samozřejmě docela dobře může stát. Třeba si to kvůli jeho nezměrné lásce rozmyslí. A kvůli těm penězům pochopitelně taky. Je to možné? Ne, to si Winnie nemyslela. V tomhle ohledu se cítila jistá a silná, ani nevěděla, kde se to v ní vzalo. Možná díky tomu, že teď byla sama a mohla o tom několik týdnů uvažovat.

Věděla ale, že ji hrozně miluje. To říkal vždycky, pokaždé když se viděli. Bude z nich pár do konce života, oba to věděli už dlouho. Nepochybovali. Nemuseli spěchat.

Na druhou stranu potřebovali peníze.

Peníze na jídlo. Na cigarety, oblečení a možná bydlení. Zvlášť později to samozřejmě poleze do peněz, proto se rozhodli tak, jak se rozhodli…

Winnie hlavou vířily myšlenky, až si uvědomila, že je hrozně těžké si to všechno pořádně promyslet. Udržet v tom nějaký pořádek. Když začne uvažovat takhle, musí přitom zohledňovat strašně moc aspektů a na konci už neví, kde jí hlava stojí. Tak to dopadne skoro vždycky a ji pak napadá, že by bylo pěkné, kdyby někdo mohl rozhodovat za ni. Rozhodovat o těch těžkých věcech, aby ona sama měla čas myslet na to, na co chtěla.

Možná proto se zamilovala právě do něj? pomyslela si. Do Něj. Rád rozhodoval o velkých a komplikovaných věcech. Jako o tom, co měli v plánu. No ano, určitě přesně proto ho miluje a chce být jeho. Vlastně. I když zrovna tohle nějak neběželo podle plánu a ona si to rozmyslela. Jak už řekla.

Winnie došla k molu a rozhlédla se v soumraku. Ještě nepřišel, dorazila o pár minut dřív. Mohla by jít dál po pláži a přijít mu naproti, on přijde z druhé strany, bydlel u Klimmerstoftu, nakonec si to ale rozmyslela. Místo toho si sedla na jeden z kamenných pilířů, které lemovaly celé molo. Zapálila si cigaretu, i když už další vlastně nechtěla, a snažila se myslet na něco veselého.

Přišel po čtvrthodině. Trochu se zpožděním, ale ne zase tak moc. Už z dálky viděla, jak se přibližuje v bílé košili, ale seděla až do chvíle, než k ní došel. Pak vstala. Vzala ho kolem krku a celá se k němu přitiskla. Políbila ho.

Cítila z něj alkohol, ale jen trochu.

„Tak jsi zpátky.“

„Jo.“

„Měl ses dobře?“

„Bezvadně.“

Chvíli bylo ticho. Pevně ji svíral.

„Chtěla bych s tebou o něčem mluvit,“ řekla.

„Jo?“

Trochu uvolnil stisk.

„Rozmyslela jsem si to.“

„Rozmyslela?“

„Jo.“

„Jak to sakra myslíš?“ řekl. „To mi vysvětli.“

A tak mu to vysvětlila. Jen těžko hledala správná slova, ale zdálo se, že to nakonec pochopil. Nejdřív jí na to nic neřekl a ona mu ve tmě neviděla do obličeje. Úplně ji pustil z objetí. Stáli na místě půl minuty, možná celou minutu. Zdálo se, jako by dýchali v taktu moře a vln, a jí to bylo z nějakého důvodu nepříjemné.

„Projdeme se,“ řekl pak a vzal ji kolem ramen. „A promluvíme si. Mám nápad.“

2

červenec 1999

Helmut byl od začátku proti.

Když se na to dívala zpětně, musela uznat, že to tak bylo. Nesmysly, tvrdil. Pitomý nápad.

Spustil ruce s novinami, chvíli na ni zíral bledýma očima, hýbal čelistmi a vrtěl hlavou.

Nechápu, k čemu by to mělo být. Je to zbytečné.

Víc o tom nemluvil. Helmut nepatřil k těm, co mrhají slovy. Stvořen víc z kamene než ze země, a po tomhle se zjevně zase uzavřel do sebe.

Kámen jsi. V kámen se obrátíš. Tohle už ji napadlo dřív. Samozřejmě v dobrém i zlém. Věděla, že když se rozhodla pro něj, nehledala žádnou bouři a oheň – ne lásku a vášeň –, ale útes. Šedou pevnou skálu, na které může stát, aniž by se znovu propadla do bahna zoufalství. Asi tak.

Asi tak uvažovala před patnácti lety, když u ní zaklepal na dveře a řekl, že si z dovolené dovezl láhev burgundského, které nezvládne vypít sám.

A jestli si to nemyslela zrovna v tu chvíli, tak brzy si to myslet začala. Když se začali potkávat.

V prádelně. Na ulici. V obchodě.

Nebo když za vlahých večerů seděla na balkóně a houpala Mikaelu při uspávání a on se o tři metry dál opíral o zábradlí na sousedním balkóně, kouřil dýmku a sledoval poslední paprsky západu slunce, který se před nimi rozkládal na obří západní obloze nad poldery.

Zeď ve zdi. Ta myšlenka se jí vracela.

Bůh bezpečí, který jí podával svůj kamenný prst, zatímco ona proplouvala životem na zranitelné bárce vlnami moře citů.

Jí a Mikaele. Přesně tak to bylo a zpětně se tomu někdy usmívala a jindy ne.

To už je každopádně patnáct let. Mikaele byly tři. Teď je jí osmnáct. Letos v létě jí bude osmnáct.

Jak jsem řekl, zopakoval zpoza novin. Nepřinese jí to žádné štěstí.

Proč ho neposlechla? Tahle otázka se jí zas a znovu vracela. V těch dnech plných nervozity a zoufalství. Když se pokoušela sebrat sílu a ohlédnout se na celý ten řetězec, najít příčiny jejího jednání a pochopit je… nebo jen tak dala myšlenkám volný průchod, zrovna v tomhle období jí nezbývalo sil nazbyt. V těch pekelných letních dnech. Zachovala se správně, tak to viděla. Udělala jsem, co bylo správné. Nezradila jsem to, co bylo dávno rozhodnuté, jen to roky leželo pohřbené pod povrchem. I to byl svým způsobem takový kámen. Tmavý kámen ponořený na dno bahnité studny zapomnění, kámen, kterému ale slíbila, že až přijde čas, zase ho vyloví.

Samozřejmě opatrně a s respektem, ale přesto ho vytáhne na světlo. A odhalí ho Mikaele. Ať se na to dívala z jakékoli strany, bylo to potřeba, byla to jakási nerovnováha, která roky čekala, až ji někdo dá do pořádku, a to se muselo stát teď.

Osmnácté narozeniny. I když si to neřekli, Helmut to věděl. Celou dobu to věděl, jen o tom nechtěl mluvit… Jednou musí přijít den, kdy Mikaele předestřou pravdu, nikdo nemá právo zamlčovat dítěti jeho původ. Skrývat kořeny v záplavě každodennosti. Svádět ho ze správné životní cesty.

Právo? Život? Pravda? Zpětně nechápala, kde se v jejích úvahách vzala tak silná slova. A neobrátila se proti ní právě tahle pýcha? Nestalo se to?

Kdo je, že říká, co je správné a co špatné? Kdo je, že uvažovala tak lehkovážně a zavrhla Helmutovy námitky, aniž by přemýšlela třeba jen tři čtvrtě vteřiny?

Uvědomila si to až pak. Ve chvíli, kdy bylo po všem. V těch dnech a nocích, kdy zdánlivě všechno ztrácelo smysl a hodnotu, kdy se z ní stal jen robot a tyhle myšlenky se jí nadobro vytratily z mysli, táhly jí hlavou už jen jako roztrhané mraky nad ocelově šedou noční oblohou smrti. A ona je nechala plynout na jejich smutné cestě od obzoru k obzoru.

Od zapomnění k zapomnění. Noc za nocí a tmu za tmou. Kámen jsi.

Z rozšklebené rány stoupá tvůj němý řev k mrtvému nebi. Bolest kamene. Tvrdší než cokoli jiného.

A za rohem čeká šílenství, čiré šílenství.

Osmnácté narozeniny. Pátek. Červenec, horko jako v pekle.

Řekla, že to s ní probere, až se dcera vrátí z tréninku. Tak u toho Helmut nebude muset být. A pak si dáme v klidu večeři. Ona to vezme dobře, cítím to.

Nejdřív jen mrzuté ticho.

Kdyby to bylo nutné, přišlo by to samo. Řekl pak, když u dřezu myl hrnek.

Je to tvoje zodpovědnost. Ne moje.

Já musím, bránila se. Pamatuju si, že jsem jí to slíbila, když jí bylo patnáct. Čeká to ode mě.

Nikdy o tom sama nezačala, řekl. Jen tak koutkem úst. Odvrácený pryč.

Měl pravdu. I to mu musela přiznat.

Nesmysl, ale dělej si, co chceš. K čemu to bude? Tolik slov. Tolik. A pak odešel.

Nesmysl?

Dělám to kvůli ní, nebo kvůli sobě? napadlo ji. Příčiny? Pohnutky?

Kalné jako pomezí snu a bdělosti. Neprůhledné jako sám kámen.

Kecy. Slova jako náplast. Teď už to ví.

Table of Contents

1

2