Kerstin Ekmanová

Stírací losy

Originální název: Skraplotter

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm 2003

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Kerstin Ekman, 2003

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden.

Published in the Czech language by arrangement

with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden.

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7883-1 (epub)

ISBN 978-80-243-7884-8 (mobi)

Vesnice zasypaná sněhem spala zimním spánkem. Uprostřed té strnulosti stoupal z komína bílého domu kouř. Uvnitř se míhali dva staří lidé, dva stíny, které brzy prozáří světlo. Okno za nimi vedlo k velkému zamrzlému jezeru.

Před zápražím ležely místo rohožky smrkové větvičky. Na jedné bříze byl přibitý kus loje pro sýkorky. V horní části okna obráceného k silnici visela ozdobná háčkovaná záclonka.

Všechno to bylo tak nepatrné. Mohl to být celý lidský život?

Do domu nikdo nepřišel. V čerstvě napadaném sněhu byly vidět jen stopy nějakých pacek. Na stěně jedné z kůlen visel plakát informující o festivalu hry na akordeon. Ale ten se konal už dávno. Plakát byl žlutý jako šafrán a z dálky svítil.

Všechno jako by se to odehrálo dávno. Jenže ono to bylo teď.

Žena vystoupila z auta a téměř po špičkách vešla na bílou plochu, po níž předtím přeběhla jen kočka.

*

Přijela večer na svátek Všech svatých. To bylo dost zvláštní.

O Všech svatých začíná skutečná zima. Napadne sníh a udrží se. Na mokřadu se už nedají trhat klikvové větvičky. Za průzračných mrazivých dnů si tetřev sedá do koruny stromu, zajíc vyměnil svou kožešinu za bílou. Jezera a jezírka, na nichž je čistý led, jsou zasněžená. Ano, všechno černé a všechno, co na podzim zetlelo, mizí. Mrtví mají klid, který je nyní nabízen i živým.

Využiji nabídky církve a nechám se o Dušičkách odvézt na hřbitov. Položím Myrten na hrob věneček z rašeliníku. Musela jsem čekat, až přijede Reine, který vozí staré farníky, a proto jsem také zašla na mši. Ale farářka se mi pranic nelíbila. Porád jen kouří a mele pantem, řekl Eliáš a měl pravdu.

Toho večera jsme s Eliášem seděli u mne v kuchyni, každý jsme před sebou měli hrnek s kávou. Všude ticho. Celé odpoledne sněžilo a Eliášovy stopy byly už dávno zaváté. Nyní se snášela jen sem tam nějaká vločka. Najednou jsme zaslechli auto. Když jsme si všimli, že neprojelo kolem domu, ale zastavilo na silnici nad ním, šli jsme se samozřejmě podívat. Eliáš se mě ptal, kdo to je, ale já nevěděla. Bylo to malé červené auto.

Žena. Vystoupila. Než si zapnula kabát, všimla jsem si jejího límce.

Je to farářka, řekla jsem.

A sakra, utrousil Eliáš. Marianne měla přece odejít až na konci roku.

Takhle jsme si to vyložili. Že nová farářka objíždí staré lidi, jak se nám říká. Pak jsme uslyšeli její zaklepání. Nebylo zrovna ohleduplné.

Jsou jako obchodní cestující s luxama, poznamenal Eliáš. Dovolíš jim, aby do dveří strčili nohu, a už je máš v baráku. Ne abys jí nabídla kafe.

Řekla jsem, že otevřu, a to jsem také udělala. Stála tam. Bez čepice, v tom mrazu. Zato měla pořádné zimní boty.

Byla malá a na pevných nohou měla tlusté černé punčochy. Nebyla namalovaná. Dalo by se říct, že vypadala jako dívka, přestože jí muselo být tak padesát. Ruce a chodidla měla malá jako dítě. Tvářila se velmi vážně. Člověk by si myslel, že má strach. Oči měla světle modré a posazené blízko sebe. Stiskla rty a zadívala se na mě. Tak řekni něco, osobo, pomyslela jsem si. Z její tváře jsem si pak nejvíc pamatovala nos. Byl široký a zahnutý, pro stárnoucí dívčí obličej až moc velký.

Dobrý den přeji, řekla.

Ano, bylo to zvláštní. Eliáš se občas rozčiluje, že v dnešní době je to samé nazdar a nashle.

Jen jestli to vůbec byla farářka, pochyboval později. Košile s okružím se dá koupit kdekoli. Chtěl v ní vidět podvodnici. Člověka, který navštěvuje staré lidi a okrádá je.

Podala mi ruku a vyslovila jméno, které ani jednomu z nás nic neřeklo. Nikdy předtím jsme je neslyšeli.

V tomhle domě se prý narodila moje matka, řekla. Proto jsem přijela.

Hm, tak to jste tu špatně, namítla jsem.

Copak ona tu nežila Myrten Fjellströmová?

To, co následovalo, si přesně nepamatuji. Myslím, že nastalo ticho. Tuším, že jsem ucouvla k lavici a posadila se. Patrně jsem řekla, že je to asi nějaký omyl. Nebo nedorozumění. Myrten Fjellströmová žádné děti neměla. Možná jsem řekla něco jiného. Nevím.

Vzpomínám si, že ta žena vytáhla z kapsy kabátu obálku. Protože mě studily konečky prstů a udělala jsem nějaký nemotorný pohyb, převzal ji místo mě Eliáš.

Ingefrid, řekl. Ingefrid Mingusová. Tak se jmenujete?

Říkají mi Inga, ale křtěná jsem Ingefrid. Tenhle dopis mi poslal jeden advokát z Östersundu, dodala. Mám převzít dědictví po matce.

Seděli jsme tam, dívali se na ni a dost dlouho nebyli schopní nic říct. Eliáš ze sebe nakonec vypravil:

K nebohýmu se slítaj supové.

Bylo to norsky. Doufala jsem, že tomu ta žena nerozuměla.

Vždyť je to celé nesmysl, říkala jsem si. Byly jsme si s Myrten blízké, měla jsem na jazyku. Věděly jsme o sobě všechno. Tohle je naprostá hloupost. Jenže jsem ze sebe nedostala ani slovo. Hovor udržoval Eliáš, který s tím neměl nic společného.

Kde jste se narodila? zeptal se.

Ve Stockholmu. Matka byla farnicí u kostela Gustava Vasy a já se narodila v Jižní porodnici.

Všechno to ve mně probudilo bolestné vzpomínky. Byly citlivé, připadaly mi neuspořádané. Vzpomněla jsem si, jak byla Hillevi hluboce zarmoucená, když se Myrten odstěhovala do Stockholmu a nechala se zapsat ve zmíněné farnosti. V Jižní porodnici získala Hillevi své vzdělání, vždycky o ní mluvila s úctou. Slova té osoby jako by prosakovala do našich životů a ukládala se do důvěrně známých prasklin. Jenže minulost se tím naplnila cizím pachem.

A kdy to mělo být? zeptal se Eliáš.

Narodila jsem se jednadvacátého dubna devatenáct set čtyřicet šest. Na Boží hod velikonoční.

Kdyby nedodala tohle, asi bych nic nechápala. Zato teď jsem měla jasno. Byl to čirý nesmysl. Moc dobře jsem si pamatovala, jak byla Hillevi smutná, že Myrten nestrávila první poválečné Velikonoce doma. Já tehdy mohla konečně jet domů do Černé Vody. Na Vánoce to vypadalo stejně. Myrten zase nepřijela. A Hillevi plakala.

Řekla jsem, že Myrten Fjellströmová o Velikonocích šestačtyřicátého ve Stockholmu nebyla. Byla ve Francii. Je to nedorozumění. Měla byste ten dopis poslat advokátovi zpátky.

Byla jsem za ním, řekla žena. Není to nedorozumění. Myrten Fjellströmová napsala závěť. Kde je mrtvola, slétnou se i supi. Tak to myslím stojí v naší Bibli, dodala a krátce se na Eliáše usmála. A ten starý blázen se zatvářil pobaveně.

Nechala jsem je být a zašla do síně. Začala jsem hledat v zásuvkách sekretáře. Prsty mě zábly ještě víc, protože tam nebylo zatopeno. To, co jsem hledala, jsem stejně nenašla. Nezbylo mi než se vrátit do kuchyně.

Mám schované dopisy, řekla jsem. Dopisy, které Myrten napsala svým rodičům z Francie. V zimě a na jaře čtyřicet šest. I na Velikonoce. Najdu je a pak si s tím advokátem promluvím.

Od smrti Myrten Fjellströmové už brzy uplyne patnáct let, řekl Eliáš. Je to divné, opravdu divné, že jste se neozvala dřív. Když jste si vzala do hlavy, že to byla vaše matka…

Ten dopis mi přišel teprve před týdnem, řekla žena. Do té doby mě nebyli schopní sehnat. Moji rodiče si totiž změnili jméno. Původně jsme se jmenovali Fredrikssonovi. V té době se ještě nepoužívala rodná čísla.

Advokát Pernelius, obrátil se na mě Eliáš – a mně neuniklo, že náhle přestal mluvit jämtlandským nářečím – neumřel nedávno? zeptal se. Současně se dál díval do dopisu.

Tohle asi bude jeho nástupce, řekl. Podle hlavičky v dopise je to stejná kancelář.

O co mu šlo? Když Pernelius umřel, byl už hodně starý. Byli s Hillevi dobří přátelé. Napadlo mě, že vypátrat člověka, který si změnil jméno, asi není úplně nemožné, ale starý Pernelius zřejmě neměl potřebnou výdrž. Nepřála jsem si, aby se začaly šířit zvěsti o tom, že Myrten měla dítě. Eliáš ovšem uvažoval jinak.

Kanceláři se to určitě vyplácelo, přemýšlel nahlas. Celé ty roky měla vaše dědictví pod palcem a spravovala finanční prostředky, které byly jeho součástí, ne?

To je jasné, odpověděla jsem. Já mám jen užívací právo na tenhle dům. Zdědila jsem Myrtenin podíl v penzionu. Zbytek má být rozdělen později. Nejspíš dětem Daga Fjellströma. Něco určitě dostane Roland. Nevím.

Ta osoba se na nás pozorně zadívala, ale nic neřekla. Stála uprostřed místnosti a já neměla v úmyslu ji vyzvat, aby se posadila. Viděla jsem, jak pokukuje po síni. Zapomněla jsem za sebou zavřít dveře, táhl odtamtud studený průvan. Na příborníku stál Myrtenin portrét, ale na ten nemohla z kuchyně vidět. Cítila jsem, jak se nám snaží vetřít do života.

Teď večer se už nemůžu vrátit zpátky, řekla. Je tu nějaký hotel?

Propánakrále! Kam si myslela, že se dostala? Bylo na mě, abych jí pomohla, a tak jsem zavolala Matsovi. V té chvíli už jsem jí musela říct, aby se posadila. Nějakou dobu potrvá, než Mats v penzionu vytopí některý z pokojů. Zavřela jsem dveře do síně a zeptala se jí, jestli by si nedala kávu. Člověk by měl přece jen zachovávat jistou míru zdvořilosti.

Při rozhovoru jsme jen těžko nacházeli nějaké téma. Začala se vyptávat na vesnici, kolik lidí tu žije. Odpověděla jsem, že sto, i když ve skutečnosti je nás osmdesát čtyři. Ptala se, z čeho žijí, a Eliáš si pospíšil s odpovědí: ze všelijakých dávek.

Většinou je živí les, řekla jsem.

Ale ani to nebyla tak docela pravda.

Hovor vázl. Byla jsem už hodně unavená. Chvílemi se mi točila hlava a celou dobu mi byla zima. Nakonec se objevil Mats. Chtěla jsem, aby Eliáše odvezl hned domů. Nepřála jsem si nic jiného než být sama. Mats ale řekl, že se pro něj vrátí později.

Ta cizí žena, farářka, se pak začala shánět po svém dopisu. Nemohli jsme ho nikde najít.

Mám dojem, že jste si ho dala do kapsy, řekla jsem.

Ukázala nám, že má kapsy kabátu prázdné. Byla to záhada.

Určitě jsi ho omylem strčila do kamen, když jsi přikládala, řekl mi Eliáš.

Jenže já jsem za tu dobu ani jednou nepřiložila. Proto tam byla taková zima. Hledání jsme nakonec museli vzdát. Žena odešla bez dopisu.

Po jejím odchodu jsme s Eliášem zůstali mlčky sedět. V kuchyni byla čím dál větší zima. Eliáš se pak s námahou zvedl a došel ke kamnům. Oheň už nešlo přiživit, musel ho rozdělat znovu. Nemohla jsem se na to dívat, a tak jsem se také zvedla. Je mu jedenadevadesát, i když občas tvrdí, že třiadevadesát. Těžko ohýbá kolena.

Kromě toho jsem přihřála kávu. Pak jsme seděli naproti sobě jako předtím, ale teď bylo všechno jiné.

Kdo ví, jestli to byla opravdu farářka, řekl Eliáš.

Vytáhl z náprsní kapsy obálku. Byl to dopis od advokáta. Řekla jsem mu, že se mi nezdá správné, že ho takhle ztopil.

Ale prosím tě, namítl. Musíme se tý věci podívat na zoubek.

Už zase z něho byl Jämtlanďan. Starý skáče z jednoho na druhé. Je jako vodní duch, jeden nikdy neví, jak na tom s ním je.

Dopis byl adresovaný Ingefrid Mingusové, obsahoval rodné číslo a měl stockholmské směrovací číslo i adresu. Eliáš četl nahlas:

Protože usuzuji, že oznámení o skonu Vaší matky Vám nebylo žádným způsobem doručeno, vyjadřuji Vám jako první upřímnou soustrast nad touto ztrátou.

Ztrátou? zopakovala jsem, ale Eliáš nereagoval a četl dál:

Myrten Fjellströmová zesnula na Jubilejní klinice v Umeå 28. listopadu 1980. Příčinou úmrtí byla rakovina kostí.

Ano, tohle byla pravda.

Myrten Fjellströmová v roce 1980 pořídila s pomocí mého předchůdce závěť, podle níž celý její majetek připadá Vám. Protože jste si změnila jméno a v matrice scházely některé údaje, podařilo se nám Vás vypátrat až nyní. Naléhavě Vás prosím, abyste se mi ozvala. Zmíněná pozůstalost sestává kromě akcií a jiných cenných papírů a finanční hotovosti z nemovitosti v Černé Vodě 1/3 včetně lesní parcely a dále z lesních parcel ve farnosti Röbäck: Černá Voda 1/2, 1/17, 1/24 a 25, Boteln 2/13, 2/22 a Skinnarviken 1/11. Součástí hlavní nemovitosti je obytný dům a několik hospodářských budov ve střední části obce Černá Voda. Podle přání zesnulé má na dotyčné budovy včetně jejich inventáře doživotní užívací právo její nevlastní sestra Kristin Klementsenová.

Eliáš pak vytáhl ze zásuvky kuchyňského stolu propisovačku a papír a pustil se do počítání.

Co to děláš? zeptala jsem se.

Počítám, kdy byla počata, odpověděl. Jestli se narodila jednadvacátýho dubna čtyrycet šest, tak k tomu došlo někdy kolem jednadvácátýho července čtyrycet pět. Tak nějak.

Byla jsem tak zmatená, že jsem vůbec nechápala, o čem mluví.

Musí mít i otce, dodal Eliáš.

Ještě tohle, pomyslela jsem si.

*

Ta stará žena, nevlastní sestra její matky, tvrdila, že v místě není žádný hotel, který má otevřeno v zimních měsících. Nejbližší je v Byvångenu, ale to je odsud sedmdesát kilometrů.

A co Roland? řekl starý muž.

Jistě.

Mlčeli. Muž se na ni pozorně zadíval. Vtom Kristin Klementsenová řekla:

Mats by možná mohl zatopit v jednom pokoji v penzionu. Myslím spirálovými kamínky. Normálně je přes zimu zavřeno.

V létě občas taky, dodal muž s mírnou škodolibostí v hlase.

Kdo je Mats? A Roland? Tihle lidé mluví o lidech a domech ve svém okolí, jako by je měl každý znát. Jako by si mysleli, že jsou pupkem světa.

V pokoji v penzionu nebylo teplo, to se drželo pouze v blízkosti elektrických kamínek. Chlad se plazil jako zvíře a natahoval se po jejích zádech.

V tom velkém domě byla úplně sama. Byla to stará dřevěná stavba na návrší. V pokoji stál psací stůl a lampa se žlutým stínítkem, která poskytovala jen úzký kruh světla. Jinak byla všude tma, v níž se ozýval praskot dřeva. Dům se hýbal. Na svědomí to nejspíš měly dávné kroky a pohyby. Nic odsud nezmizelo. Jen se to přesunulo.

Měla strach a v duchu se pomodlila.

Ve tři ráno byla všude stále stejná tma. Inga vstala a oblékla se. Sbalila si do tašky pár věcí, které z ní předtím vyndala. Dlouho stála s klíčem v ruce a nemohla se rozhodnout, jestli jím má otočit a otevřít dveře. Nutila se k dalšímu kroku, celou dobu připravená na něco, co si nedokázala představit. Po dlouhém tápání nahmatala na stěně v předsíni starodávný kulatý vypínač. Otočila jím a alespoň na chodbě se rozsvítilo. Našla i vypínač světla na schodech. Seběhla po nich dolů, vytáhla z kapsy pětisetkorunovou bankovku, kterou měla pro tento účel připravenou, a položila ji na pult. Pak vyrazila do sněhu ke svému autu.

Jen co zabouchla dveře a nastartovala, pocítila úlevu. Sjela ze svahu na silnici a vzdalovala se od schoulených domků, zasněžených rovných ploch s přízračně působícími rozježenými hromadami tenkých kůlů, které se používaly na stavbu ohrad.

Jela v malém lesklém příbytku a poslouchala noční vysílání rádia. Po klikaté cestě se pohybovala až příliš rychle. Naštěstí s pocitem, že je ve vesmíru nebo v Jämtlandu sama. Poté co motor běžel určitou dobu, začalo být ve voze teplo. Z rozhlasu se linul příjemný a občas trapný proud všeho možného. Byla zpět ve své kůži, zbavila se strachu, ale neopouštěla ji únava a malátnost. Bolela ji záda – na ně chlad a napětí útočily nejvíc.

Černý les byl protkán bílými pruhy. Odjížděl dozadu do tmy, ale tomu nevěnovala pozornost.

*

Když Eliáš a ta žena odešli, šla jsem si lehnout a snažila jsem se usnout. Vůbec mi to nešlo. Hodiny ubíhaly. Když je noc a nezbývají vám síly, když sami sebe mučíte už tím, že jste a cítíte, je třeba pokusit se vejít do svého bdělého já – jako když si nazouváte boty. Je to nutné, pokud si chcete zachovat zdravý rozum. Jenže na to nemáte sílu.

Myrtenin pokoj je prázdný. Zemřela. Nikdy to nepřebolí.

Jsou tři ráno, ale venku je černá noc. Chtěla jsem spát a na všechno zapomenout, ale nešlo to, dál mě mučil bdělý stav. Pak jsem udělala to, co jsem po Myrtenině smrti dělávala nejednu noc. Šla jsem do chléva k ovcím.

Když jsem rozsvítila světlo nad žlabem na krmení, zaslechla jsem zamňoukání. Kočka ležela na seně stočená do klubíčka. Zpočátku bývala divoká, nikdy nevstoupí do domu, jen se zastaví na zápraží a hledá, jestli tam nemá něco přichystané. Dávám jí mléko na podšálek od hrnečku na kávu. Chutná jí také palačinka natrhaná na malé kousky a navlhčený pšeničný chléb. Přestože na sebe nenechá sáhnout, jsme dobré kamarádky.

Bahnice mám tři. Ležely tam teď na teplém seně, břicha jakoby vypouklá. Pak se postavily na své nohy podobné tyčkám a přišly k ohrádce, která je tvořená pěti prkny a tvoří hranici mezi jejich prostorem a místem u vrátek. Ukládám tam seno a krmivo z drceného ječmene, tam leží kočka a mhouří oči. Čeká, až se objeví krysy. Bahnice do sebe lehce narážely a položily si brady na vrchní prkno, které je od našich vzájemných dotyků oblýskané. Všechny tři se tiše ozvaly – je to jejich pozdrav. Zabroukání, zamručení, hrubší než to, které vydává kočka, ale přesto příliš slabé na to, aby se dalo nazvat zabečením.

Stála jsem u nich a šimrala je na čele. Když jsem se tenkrát vrátila z kliniky v Umeå, kde Myrten zemřela, byla jsem tady u ovcí a zajížděla rukama do jejich srsti. Stejně jako teď z ní stoupal příjemný pach tuku z ovčí vlny. Obklopoval mě. Připomněl mi vůni Hilleviných rukou.

Měla malé, přitom ale silné ruce, natírala si je krémem značky Lanolin. Byl vyrobený pouze z tuku z ovčí vlny a vody. V zimě nám tuhle mast vtírala do hrubých rukou, dlouho pak voněly jako ty její.

*

Auto se zastavilo. Po přibližně dvaceti minutách jízdy vypovědělo službu. Inga se ho pochopitelně pokusila znovu nastartovat, ale byl to marný pokus. Všechno svítilo a hrálo, takže závada nebyla v elektřině. Náhle si vzpomněla, že měla večer v Černé Vodě natankovat. Jenže přijela pozdě, bylo už zavřeno.

Zůstala sedět a snažila se něco vymyslet. Přemýšlela o tom, jestli by neměla sebrat odvahu a zajít někam požádat o benzín, jenže si neuvědomovala, že by po cestě sem zahlédla nějaký dům.

Ve voze bylo chladno. Nezbylo jí než vystoupit a vyrazit pro pomoc. Jenže má to smysl? Kam vlastně půjde? Otevřela tašku, kterou měla na zadním sedadle, a pod sako si oblékla ještě jeden svetr. Pak si z kabelky vzala peněženku, klíče, řidičský průkaz a všechno vložila do kapes kabátu. V levé kapse ucítila nějaký těžký předmět. Byl to klíč od pokoje v penzionu. Zapomněla ho položit na pult vedle pětisetkoruny. Přívěsek z mosazi měl kolem sebe gumový kroužek, který vypadal jako prstenec kolem zeměkoule. Na spodní části bylo vyraženo Č.3., vypadal jako starožitnost. Majitel penzionu si bude určitě myslet, že si ho odvezla jako suvenýr. Ona si přitom penzion nechtěla ničím připomínat. Nechtěla se tam už nikdy vrátit. Klíč jim pošle poštou.

Byla jí zima, a tak zrychlila. Po chvíli se ohlédla za svým golfem. Stál až příliš daleko na bílé silnici a vypadal jako malý tmavý pahorek. Pak musela jít dál. Silnice se stáčela. Když se znovu ohlédla, zatáčka už za ní nebyla.

Tentokrát ji strach ovládl plíživě. Když se les otevřel, uviděla zamrzlé jezero, bílé, možná spíš šedé. Stěny stromů se pak znovu uzavřely a ona musela jít dlouho ve tmě. Silnice s namrzlým uježděným sněhem se klikatila, stoupala a znovu klesala. Tělo začalo tuhnout.

Zpočátku jí běželo hlavou: Až budu na místě, až uvidím dům… Představovala si jídlo a teplou postel. Ale kde? Bolely ji stehenní svaly. Proud myšlenek byl přerušen, změnily se v malé chomáčky propouštějící vzpomínky a čas. Natolik ochabovalo její vnímání.

Všechna krev se musí dostat do nohou, říkala si. Běž, běž, běž. Pořád běž. Pohybuj nohama. Šla dál a nevnímala skoro nic, jen svou tíhu a bolest v nohou. A strach.

Najednou uviděla ceduli. Někdo se do ní zřejmě mnohokrát strefoval kameny. Písmena Č, O a D byla tak poškozená, že se dalo přečíst jen ERNÁ V A. Přitom ale byla natolik světlá, že bílá písmena na modrém podkladu byla čitelná. Les se šplhal nahoru po úbočích a proti šedému nebi byly vidět jeho rozježené stromy. Blížilo se ráno. Cítila bolest v nohou a chodidlech.

Nebe jako by pak vylétlo vzhůru. Světla ještě přibylo. Když se podívala na hodiny, byla schopná rozeznat ručičky. Únava na ni dopadla jako závaží – šla pěšky více než tři hodiny.

Mezi domy vešla za svítání. Z několika komínů stoupal kouř. Z komína domu Kristin Klementsenové se nekouřilo. Ani z penzionu. Jen s velkým přemáháním vystoupala do svahu a po schodech ke vchodu. Rozbolavělé stehenní svaly ji odmítaly poslouchat. Chtěla vyjít do pokoje v patře, který měla pronajatý, ale nejdřív si sedla na první schod. Byla vyčerpaná, vyhladovělá a měla hroznou žízeň.

Vtom přišel Mats.

Připravil jí bohatou snídani. Oloupal vařené brambory, zřejmě zbylé z večeře předchozího dne, a osmahl je na margarinu. Byly hodně osolené a opepřené. K bramborám opekl klobásky, leskly se tukem. Všechno naskládal na velký otlučený talíř zdobený letícími racky. Inga takový viděla v obchodu své matky se starožitnostmi. Mats ještě nakrájel rajče na lodičky a dvě z nich přiložil ke klobáskám. Neznámo jak se mu podařilo sehnat také snítku petržele. V malé misce vedle talíře byl salát z na kostičky nakrájené červené řepy s majonézou, která získala díky řepě růžovou barvu. Inga dále dostala celou konvici kávy, dva perníčky a jeden mandlový koláček. Ten zůstal v celofánu a ležel na malé misce na koláče z lisovaného skla nesené nožkou, za niž by její máma chtěla sto padesát korun. Na stole se ocitly také chlebové placky a margarín a v plastové misce hnědá hmota, pomazánka z kozí syrovátky. Inga všechno snědla.

Pak pocítila slabost. Jako by byla opilá. Jsem tělo, pomyslela si. Jsem tělo a už nemám strach.

Spala dvě hodiny. Probudilo ji Matsovo klepání na dveře jejího pokoje. Byli dohodnutí, že ji odveze k autu a vezme s sebou rezervní kanystr s benzinem.

Jeli stejnou cestou, po níž se vydala v noci. Les nyní vypadal uboze, byl zarostlý houštím. Matsova dodávka Isuzu poskakovala. Inga se zadívala na jeho profil. Mohutný muž menšího vzrůstu, mohlo mu být něco přes padesát. Přestože mu zpod okraje huňaté čepice nevyčuhovalo moc vlasů, Inga odhadovala je tmavovlasý. Zdálo se jí, že jeho obličej má finské rysy.

Když došli k vozu, vypadalo to, že auto tam jen tak spí vestoje. Nikdy předtím nevypadalo jako zvíře, ale nyní tomu tak bylo. Když Mats naléval do trychtýře benzín, ozývalo se šplouchání.

Inga si sedla na studené sedadlo u volantu a otočila klíčkem zapalování. Nic nenásledovalo.

Hergotfix, vyhrkl Mats.

Inga to zkusila znovu, jenomže zvíře bylo mrtvé. Mats otevřel kapotu motoru. Bylo slyšet, jak nadává. Čmajzli baterku, řekl.

Oni. Nemyslel tím lidi, ale jistý druh bytostí.

Sakra, zaklel znovu a ze zadní kapsy džín vyndal krabičku s tabákem. Vylovil z ní malý černý kousek a zasunul si ho pod horní ret. Inga na něm viděla, že ho upřímně mrzí, co se jí přihodilo. Aspoň nějaká útěcha.

Oni odnesli i její brašnu. Vzali si i autorádio a rezervní pneumatiku.

Ale zámek nevylomili, poznamenal Mats. Asi jsem nezamkla.

Mats pak zabouchl dveře a vyzval ji, aby nyní zamkla. Potom šel ke svému vozu a z nákladního prostoru vytáhl bedničku s nářadím. Neřekl ani slovo a šroubovákem a silným kusem drátu důkladně vypáčil zámek. Vysvětlil jí, že šroubovák ani nepotřeboval, šlo mu jen o to, aby byl tento vnější zásah hodně nápadný.

Kdyby ty dveře nebyly vypáčený, pojišťovna by vám nic nezaplatila, dodal.

Vypáčil také kufr.

Oni, pomyslela si Inga. Řekl to tak, jako by to pro něho nebylo nic zvláštního. Jako by tihle oni žili v okolních lesích. Když zpozorují opuštěné auto, hladově k němu přiklopýtají.

Při zpáteční cestě Mats vlekl její golf na laně. Když dojeli do vsi, nezabočil k penzionu, ale k obchodu.

Zajedem k mámě, řekl.

Takhle se Inga dozvěděla, že Mats je syn Kristin Klementsenové.

Nevím, jestli se dá říct, že zloděje, který plenil chaty, nakonec po zásluze dopadli. Buď jak buď, Kalle Mårsa si všiml, že u jedné chaty, jejíž majitelé v ní právě nebyli, leží loďka Ivara Brådalena, která tam neměla co dělat. Nebyla ani pořádně vytažená na břeh.

Byl začátek listopadu. Voda byla černá a studená, aluminiová loďka se pohupovala a skřípala mezi kameny a čerstvým ledem. Byla v ní položená mikrovlnka, motorová pila, vrtačka a pár dalších věcí, které by se dejme tomu daly nazvat starožitnostmi.

Tady něco nehraje, řekl si Kalle. Když došel k chatě, viděl, že si někdo pohrával se zámkem. Obešel domek a nahlížel dovnitř okny, ale ničeho zvláštního si nevšiml. Pak si vzal pořádný kus prkna a vešel do chaty.

Zloděj spal. Ležel v posteli Maj-Britt Perssonové přikrytý ovčí kožešinou a dvěma závěsy, které v domku strhl.

V místnosti byla pochopitelně psí zima.

Kalle zůstal stát, ruku s prknem napřaženou. Zařval na zloděje, aby vstal a šel s ním. Co s ním? říkal si, než vešel. Toho chlapa těžko spoutám. Neměl v úmyslu ho ani udeřit po hlavě. Nebylo to ostatně třeba, protože muž nic nevnímal. To, jak dýchal, neznělo dobře. Kalle ho dokázal přivést k životu aspoň do té míry, že otevřel oči. Jeho pohled ale směřoval někam jinam, Kalleho jako by neviděl.

Ano, byl nemocný. Doktor Torbjörnsson nám později řekl, že šlo o zápal plic v pokročilém stádiu. Muž sice dostal na klinice v Byvångenu penicilin, ale po dvou dnech hospitalizace v nemocnici v Östersundu zemřel.

Policisté vyrazili do terénu, aby zjistili, jak je to s ukradenými věcmi. Museli vyjet mnohokrát, protože lidé neustále nacházeli na všech možných místech předměty. Byly tam schované, nebo je tam zloděj jen zapomněl. Ke konci už byl asi dost pod parou – v jedné z chat totiž našel plastový kanystr z poloviny naplněný norskou domácí pálenkou.

Per Ola Brandberg objevil auto, samozřejmě kradené, na samém konci cesty určené pro traktory, která vede na protější straně jezera nedaleko Lunäsetu. Právě tam kácel. Auto bylo pečlivě zamaskované, aby je ze vsi nebylo vidět. Sednout do loďky a snažit se jezero přeplout v listopadový den, kdy voda v Černé Vodě zamrzá a led pak za bouře znovu popraská, to nebyl nejlepší nápad.

Další kradené věci byly schované v maliní pod obratištěm, na němž stálo auto. Našla se tam také baterie a cestovní brašna té ženy, Ingefrid Mingusové.

Policie nejprve tvrdila, že jméno zloděje zná: je mu čtyřicet šest a nejméně polovinu života proseděl za mřížemi. Říkala, že část těchto malých zlodějíčků se s blížící se zimou vydává loupit s nadějí, že budou zadrženi a dostanou se do tepla věznice. Pak se u nás ale zastavil Wennerskog – ten, kterému se říká Poslední policajt, protože se tu ukazuje jen zřídka. Parta lovců, kteří lovili losy, zastřelila medvěda, přestože povolená kvóta pro tuto oblast už byla vyčerpána. Bránili se, že stříleli v sebeobraně, a Wennerskog to měl prověřit. Jak se dalo čekat, obžalován byl Arnold Jonssa. Wennerskog se ale tehdy nechal slyšet, že se informace o zloději nezakládaly na pravdě. Policie nemá tušení, kdo to byl. Měl u sebe cizí řidičák. Bylo mu mezi čtyřiceti a padesáti, to souhlasilo. Mezi palcem a ukazováčkem měl vytetované znamení pro pobudy, takže šlo asi o recidivistu, řekl Wennerskog.

Člověka napadá, co to asi bylo za chudáka. Co to žil za život? Objíždět vymrzlé chaty a odnášet z nich spousty harampádí, které lidi nechtějí mít doma ve městě. Ležet nemocný v nevytopené místnosti. Sám.

Nemohl na tom být líp než liška, řekla jsem Eliášovi, když jsme se o tom spolu bavili.

Nech bejt, namítl. Cejtit se jako liška není k zahození.

Liška!

Všechna divoká zvířata žijí na pokraji hladu a musí být stále ve střehu kvůli číhajícímu nebezpečí.

Table of Contents

1

2