Daniel Cole

RAGDOLL

Copyright © 2017 by Daniel Cole

Translation © 2017 by Jana Seichertová

Jacket design © Studio Jan de Boer

Jacket image © Trevillion Images

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5526-5

„Povedz mi jedno: ak ty si diabol, čo som potom ja?“

Prológ

Pondelok 24. mája 2010

Samantha Boydová podliezla vratkú policajnú zábranu a zdvihla oči k soche bohyne spravodlivosti Justície, zdobiacej smutne preslávenú budovu londýnskeho súdu Old Bailey. Mala sa stať symbolom sily a bezúhonnosti, no Samantha v nej teraz videla to, čím naozaj bola: rozčarovanú a zúfalú ženu, pripravenú skočiť zo strechy na chodník. Samantha považovala za správne, že na rozdiel od ostatných sôch Justície roztrúsených po celom svete táto nemala zaviazané oči – slepá spravodlivosť bola naivná predstava, najmä v súvislosti s rasizmom a korupciou v policajných kruhoch.

Všetky okolité cesty a stanice metra znovu zatvorili pre kŕdeľ novinárov, ktorí sa tam usadili, čím absurdne zmenili rušnú oblasť centrálneho Londýna na chudobnú štvrť obývanú príslušníkmi strednej triedy. Medzi prázdnymi obalmi potravín povaľujúcimi sa na zemi vynikali logá obchodných reťazcov Marks & Spencer a Pret A Manger. Dizajnérske spacie vaky ich majitelia poskladali, aby urobili miesto bzučiacim holiacim strojčekom. Jeden muž sa márne snažil pomocou skromnej cestovnej žehličky zahladiť skutočnosť, že spal so svojej jedinej košeli a kravate.

Výrazne meškajúca Samantha sa nesmelo prepletala davom. Počas šesťminútovej chôdze z Chancery Lane sa spotila a platinové vlasy sa jej uvoľnili z drdola, ktorý si vyčesala v márnom úsilí zmeniť svoj zovňajšok. Tlač už v prvý deň súdneho pojednávania kompletne identifikovala jeho účastníkov. Po štyridsiatich piatich dňoch sa Samanthina fotografia pravdepodobne objavila vo všetkých významných svetových denníkoch. Raz musela dokonca zavolať políciu, lebo mimoriadne vytrvalý reportér ju prenasledoval až domov do Kensingtonu a odmietol odísť. Kráčala ďalej so sklonenou hlavou, aby nepritiahla ďalšiu nežiaducu pozornosť.

Križovatku na Newgate Street pretínali dve kľukaté čiary, vedúce od nedostatočného počtu prenosných toaliet na jednej strane a od exoticky pôsobiaceho Starbucksu na druhej. Samanthu zachytil dav ustavične krúžiaci medzi oboma miestami. Horko-ťažko sa od neho oddelila a zamierila k policajtom strážiacim pokojnejší bočný vchod súdnej budovy. Keď neúmyselne vošla do záberu jednej z desiatok bzučiacich kamier, malá žena jej zlostne vynadala po japonsky.

„Posledný deň,“ pripomenula si v duchu Samantha, keď unikala pred prívalom nezrozumiteľných nadávok. Ak vydrží ešte osem hodín, jej život sa vráti do normálnych koľají.

Predo dvermi si neznámy policajt prezrel Samanthin preukaz a potom podstúpila dobre známy proces. Odložila si všetky osobné predmety do úschovy, vysvetlila ochrankárovi, že si nemôže stiahnuť z prsta zásnubný prsteň, keď sa rozjačal detektor kovov, a trápila sa pre fľaky od potu, kým ju prehľadával, či pri sebe nemá zbraň. Napokon prešla prázdnymi chodbami, aby sa pripojila k zvyšným jedenástim porotcom a vypila si s nimi šálku vlažnej instantnej kávy.

Vzhľadom na obrovskú pozornosť svetových médií a na incident, ktorý sa odohral v Samanthinom dome, prijali bezprecedentné opatrenie. Rozhodnutie o izolovaní porotcov od okolitého sveta však vyvolalo rozhorčenie verejnosti, lebo suma za ich ubytovanie v hoteli, na ktorú sa poskladali daňoví poplatníci, sa vyšplhala na desaťtisíce libier. Po necelých dvoch mesiacoch sa obľúbenou témou ranných rozhovorov stali bolesti chrbta spôsobené nekvalitnou hotelovou posteľou, jednotvárny nočný jedálny lístok a nedostupnosť toho, čo porotcom chýbalo najviac: manželiek, detí a záverečnej epizódy poslednej série televízneho seriálu Stratení.

Keď súdny uvádzač konečne prišiel po porotu, medzi jej členmi nastalo rozpačité ticho, ktoré až dovtedy maskovali banálnym táraním. Predseda poroty, starší muž menom Stanley, ktorého vymenovali ostatní porotcovia – zrejme len pre jeho neuveriteľnú podobnosť s Gandalfom –, pomaly vstal a odviedol ich z miestnosti.

Súdnu sieň číslo jeden, pravdepodobne najslávnejšiu na svete, používali len na pojednávania najzávažnejších trestných prípadov. Stredom záujmu sa tu stali a zo svojich ťažkých hriechov sa tu zodpovedali také hrôzostrašné celebrity ako Crippen, Sutcliffe a Dennis Nilsen. Veľkým stropným oknom s nepriehľadným sklom do nej prenikalo umelé svetlo a dopadalo na tmavé drevené obloženie stien aj na zelené kožené čalúnenie.

Keď si Samantha sadala na svoje miesto v prednom rade najbližšie k lavici obžalovaných, uvedomila si, že biele šaty, ktoré si sama navrhla, sú jej trochu prikrátke. Položila si súdny spis na kolená, čím sklamala chlipného starca, ktorý v prvý deň niekoho takmer pošliapal v zúfalom úsilí obsadiť miesto vedľa nej.

Na rozdiel od známych súdnych siení v amerických filmoch, kde odporca v elegantnom obleku sedí pri stole spolu so svojimi právnikmi, na súde Old Bailey obvinený čelil tej zastrašujúcej miestnosti sám. Malé, ale nápadné sklené tabule postavené okolo vyvýšenej lavice obžalovaných ešte posilňovali dojem, že ľudia sediaci vnútri predstavujú pre zvyšok súdnej siene vážnu hrozbu.

Človeka považovali za vinného, kým sa nepreukázala jeho nevina. Rovno oproti lavici obžalovaných, po Samanthinej ľavej ruke, stála lavica porotcov. Na stene za prostredným kreslom, ktoré v priebehu celého procesu zostalo prázdne, visel kráľovský erb s mečom so zlatou rukoväťou. Tímy súdnych úradníkov, obhajcov a štátnych žalobcov obsadili stred súdnej siene. Na vyvýšenej galérii pre verejnosť sa tlačili vzrušení diváci so skleným pohľadom, ktorí dlho táborili na ulici, aby si zabezpečili miesto v posledný deň tohto mimoriadneho procesu. V jej zadnej časti, na zabudnutých laviciach pod galériou, sedela rôznorodá skupina nadbytočných ľudí, ktorých aktívne zapojenie do súdneho pojednávania bolo neisté – znalci, ktorých by právnici mohli predvolať, ale pravdepodobne to neurobia, rôzni súdni úradníci a, pravdaže, zatýkajúci policajt ako ústredná postava celého sporu, detektív s prezývkou Wolf – William Oliver Layton-Fawkes.

Wolf sa zúčastnil na všetkých štyridsiatich šestich dňoch procesu. Nespočetné hodiny meravo hľadel na lavicu obžalovaných s chladným výrazom na tvári zo svojho nenápadného miesta vedľa východu. Bol pevne stavaný, s ošľahanou tvárou, s tmavomodrými očami a vyzeral na štyridsať rokov. Samantha si pomyslela, že by bol celkom príťažlivý, keby sa netváril, akoby celé mesiace nespal a na pleciach niesol ťarchu celého sveta – aj keď v skutočnosti to robil.

Kremačný vrah, ako ho pomenovala tlač, sa stal najproduktívnejším londýnskym sériovým vrahom v histórii mesta. Dvadsaťsedem obetí v priebehu dvadsiatich siedmich dní – samé prostitútky vo veku od štrnásť do šestnásť rokov – pritiahlo ešte väčšiu pozornosť k prípadu tým, že upozornilo zle informované masy na ukrutnosti páchané v ich vlastných uliciach. Obete väčšinou našli ešte v plameňoch, pod účinkom ťažkých sedatív, upálené zaživa, pričom horiace peklo premenilo všetky prípadné dôkazy na popol. Vrah však odrazu prestal zabíjať a nechal políciu tápať v tme bez vážnejších podozrivých. Metropolitnú políciu v priebehu celého vyšetrovania neúprosne kritizovali za nečinnosť, zatiaľ čo zomierali nevinné mladé dievčatá. Ale osemnásť dní po poslednej vražde Wolf konečne niekoho zatkol.

Muž na lavici obžalovaných sa volal Naguib Khalid. Tento britský sunnitský moslim pakistanského pôvodu pracoval v hlavnom meste ako taxikár. Žil sám a už mal záznam v registri trestov za menej závažné činy podpaľačstva. Súdu predložili dôkaz DNA spájajúci tri z obetí so zadným sedadlom jeho taxíka spolu s Wolfovou usvedčujúcou svedeckou výpoveďou. Prípad sa zdal jasný, ale potom sa začal rozpadať.

Objavilo sa alibi protirečiace správam zo sledovania podozrivého, ktoré pripravil detektív so svojím tímom, ako aj obvinenia z útoku a zastrašovania, zatiaľ čo Khalid bol vo väzbe. Sporné forenzné dôkazy naznačovali, že spálenú DNA nemožno považovať za spoľahlivý dôkaz. Riaditeľstvo profesionálnych noriem Úradu pre dozor nad činnosťou Metropolitnej polície neskôr na veľkú radosť obhajcov predložilo list, ktorý dostalo poštou. Poslal ho anonymný kolega niekoľko dní pred poslednou vraždou a vyjadril v ňom obavy o spôsob, akým Wolf vyšetroval prípad, ako aj o jeho zdravý rozum. V liste Wolfa nazval „posadnutým“ a „zúfalým“ a odporučil detektívovo okamžité preloženie.

Najväčší prípad na svete sa zrazu ešte väčšmi nafúkol. Políciu obvinili, že Khalida využila ako vhodného obetného baránka, aby zakryla svoje vlastné neúspechy. Komisára aj asistenta komisára útvaru osobitného určenia vyzvali na odstúpenie pre zjavnú korupciu, odohrávajúcu sa rovno pred ich očami, zatiaľ čo bulvárne denníky zaplavili škandalózne články o potupenom detektívovi, najmä o jeho údajných problémoch s alkoholom a sklonoch k násiliu, ktoré viedli k rozpadu jeho manželstva. Predseda poroty raz dokonca napomenul Khalidovu samoľúbu obhajkyňu za nevhodný návrh, aby si Wolf vymenil miesto s jej klientom. Naguib Khalid ohromene sledoval predstavenie odohrávajúce sa mu pred očami, no nikdy nedal najavo uspokojenie zo svojej premeny z démona na obeť.

Posledný deň súdneho pojednávania zatiaľ prebiehal podľa očakávania. Keď obhajca aj prokurátor predniesli záverečné reči, sudca sa obrátil k porote, pričom stručne zhrnul skromné, ale ešte vždy platné dôkazy a vydal odporúčania týkajúce sa právnych komplikácií. Nakoniec oznámili, že členovia poroty sa pôjdu poradiť o rozsudku, a odviedli ich poza svedeckú lavicu do súkromnej miestnosti, ktorú niekto bez štipky fantázie zariadil dobre známym nábytkom s prevahou dreva a zelenej kože. Dvanásti porotcovia sedeli okolo veľkého dreveného stola a radili sa o rozsudku takmer päť hodín.

Samantha sa rozhodla, ako bude hlasovať, už pred niekoľkými týždňami, preto ju nerozhodnosť ostatných porotcov nemilo prekvapila. V duchu si hovorila, že ona by sa pri rozhodovaní nikdy nedala ovplyvniť verejnou mienkou. Napriek tomu bola rada, že jej hlas neprileje ďalší olej do ohňa, ktorý už zničil jej obchod, živobytie a osobné šťastie. Stále znovu a znovu zneli rovnaké argumenty. Napokon jeden z porotcov spomenul istý aspekt svedeckej výpovede detektíva a nahneval sa, keď mu kolegovia po ikstý raz pripomenuli, že taká poznámka je neprípustná a že ju nebudú brať do úvahy.

Stanley pravidelne vyzýval členov poroty na hlasovanie, po ktorom zakaždým poslali sudcovi po súdnom uvádzačovi lístok so správou, že ešte nedospeli k jednomyseľnému rozhodnutiu. Po každom hlasovaní sa niekto zlomil pod rastúcim tlakom väčšiny, kým tesne pred piatou hodinou desaťčlenná väčšina neprehlasovala zvyšných dvoch porotcov. Stanley neochotne podal uvádzačovi lístok a muž sa o desať minút vrátil, aby odprevadil porotu späť do súdnej siene.

Samantha sa vracala na svoje miesto vedľa lavice obžalovaných a cítila na sebe všetky oči. V stíchnutej súdnej sieni sa nezmyselne zahanbila pri každom kroku, lebo klopkanie jej vysokých podpätkov sa po nej rozliehalo ako ozvena. Jej malé vyrušenie však pôsobilo bezvýznamne v porovnaní s príšerným vŕzganím a so škrípaním, ktoré sa ozvalo, keď si všetci dvanásti porotcovia naraz sadli.

Všimla si, že ľudia hádajú rozsudok z výrazu ich tvárí. Boli príliš netrpezliví, aby vydržali čakať ďalšiu minútu na jeho oficiálne oznámenie, a to sa jej páčilo. „Učenci“ si v tejto miestnosti vždy pyšne vykračovali vo svojich parochniach a talároch a k nej aj k ostatným porotcom sa správali s blahosklonnou prívetivosťou, no teraz im boli vydaní na milosť. Samantha horko-ťažko potlačila úškrn; cítila sa ako dieťa s tajomstvom, ktoré nesmie prezradiť.

„Obžalovaný, vstaňte!“ zahrmel úradník do ticha. Naguib Khalid sa váhavo zdvihol z lavice.

„Predseda poroty, vstaňte!“

Stanley na konci Samanthinho radu poslúchol výzvu.

„Dospela porota k jednomyseľnému rozhodnutiu?“

„Nie.“ Stanleymu sa zlomil hlas, takže ho takmer nebolo počuť. Samantha prevrátila oči, keď si tri razy poriadne odkašlal.

„Nie!“ takmer skríkol Stanley.

„Dospeli ste aspoň k rozhodnutiu, s ktorým súhlasí dostatočná väčšina?“

„Dospeli.“ Stanley sa mykol, keď si uvedomil svoju chybu. „Prepáčte. Chcel som povedať áno.“

Úradník pozrel na sudcu, ten prikývol. Rozhodnutie väčšiny mu stačí.

„Uznala porota obžalovaného Naguiba Khalida za vinného, alebo nevinného z dvadsaťsedemnásobnej vraždy?“

Samantha zadržala dych, hoci odpoveď už poznala. Niekoľko stoličiek jednohlasne zavŕzgalo, keď sa dychtivé uši naklonili dopredu.

„Za nevinného.“

Samantha pozrela na Khalida a očarená sledovala jeho reakciu. Triasol sa od úľavy a tvár si zakrýval rukami.

Vzápätí sa však ozvali vystrašené výkriky.

Wolf prekonal krátku vzdialenosť medzi svojím miestom a lavicou obžalovaných a vytiahol Khalida za hlavu cez sklenú priehradku, skôr ako strážnici stihli zareagovať. Khalid tvrdo pristál na zemi, no jeho priškrtený výkrik stlmil ďalší nemilosrdný útok. Wolfovi praskali pod nohami rebrá a pri silných úderoch si zodrel pokožku z hánok.

Kdesi sa spustilo poplašné zariadenie.

Wolfa udreli po tvári a v ústach cítil krv. Zatackal sa smerom k porote, pričom zrazil na zem ženu najbližšie pri sebe. V priebehu niekoľkých sekúnd, kým znovu nadobúdal rovnováhu, priestor medzi ním a dolámaným telom ležiacim pred lavicou obžalovaných zaplnili policajti.

Wolf rozdával údery na všetky strany a pomaly sa tackal dopredu. Silné ruky objali jeho slabnúce telo a prinútili ho, aby si kľakol a potom ľahol na dlážku. Vyčerpaný vdýchol vzduch presýtený potom a leštidlom a pozoroval, ako sa obušok jedného zraneného policajta kotúľa po zemi. Napokon s dutým buchnutím pristál pri stene obloženej drevom vedľa Khalida.

Vyzeral mŕtvy, ale Wolf potreboval istotu.

Po poslednom prívale adrenalínu vykopol oboma nohami a odplazil sa k nehybnému mužovi v lacnom tmavomodrom obleku s hnedými škvrnami na miestach, kde krv už vsiakla do látky. Wolf sa načiahol za ťažkou zbraňou a schytil studený kov. Zdvihol ju nad hlavu, no zničujúci úder ho vzápätí zrazil na chrbát. Dezorientovaný bezmocne sledoval dozorcu z lavice obžalovaných, ako sa zase zaháňa a zasadzuje mu druhý strašný úder do zápästia.

Od vynesenia rozsudku „nevinný“ uplynulo sotva dvadsať sekúnd, no keď počul rinčanie kovu po náraze do dreva, Wolf pochopil, že je koniec. Len sa modlil, aby narobil dosť veľkú škodu.

Ľudia s krikom bežali k východom, ale prúd policajtov ich vtláčal späť do súdnej siene. Samantha napriek udalostiam odohrávajúcim sa len niekoľko metrov od nej nehybne sedela na zemi a ohromene hľadela do prázdna. Napokon ju niekto chytil za ruku, zdvihol a ťahal preč. Človek odvádzajúci Samanthu niečo zakričal, no jeho slová k nej neprenikli. Sotva vnímala poplašnú sirénu. Vo vstupnej hale sa pošmykla a ktosi jej vrazil kolenom do spánku. Bolesť nepocítila, ale aj tak sa zvalila na čierno-bielu sicílsku dlažbu. Zmätene hľadela na bohato zdobenú kupolu dvadsať metrov nad sebou, na sochy, farebné mozaikové výplne okien a nástenné maľby.

Keď sa dav prevalil okolo nich, jej záchranca ju zdvihol. Odviedol Samanthu až k nepoužívanému hlavnému vchodu a potom sa rozbehol späť k súdnej sieni. Obrovské drevené dvere aj čierna brána boli otvorené dokorán a zamračená obloha za nimi ju lákala, aby vyšla von. Samantha sa vytackala na ulicu, tentoraz bez cudzej pomoci.

Fotografia by nemohla byť dokonalejšia, ani keby pre ňu pózovala: krásna sudkyňa v bielych šatách postriekaných krvou, otrasene stojaca pod kamennými sochami Statočnosti, Pravdy a zlovestného anjela s perom v ruke, zahaleného od hlavy po päty v ťažkom rúchu, napodobňujúceho Smrť, pripraveného prečítať Bohu nekonečný zoznam hriechov.

Samantha sa obrátila chrbtom k hlúčiku novinárskych hyen a k ich oslepujúcim svetlám. Vo svetle bleskov vychádzajúcich z tisícov fotoaparátov si všimla slová vyryté do kameňa vysoko nad sebou, podopretom štyrmi kamennými stĺpmi, ktoré vyzerali, akoby niesli ich metaforickú váhu:

Bráňte deti chudobných a trestajte páchateľov.

Pri čítaní tých slov ju premohol pocit, že v istom zmysle zlyhala. Mohla úprimne vyhlásiť, že o Khalidovej nevine je presvedčená rovnako neochvejne ako detektív o jeho vine? Keď jej pohľad znovu padol na zahaleného anjela, Samantha zrazu pochopila, že ten zoznam zostavil on.

Práve ju odsúdili.

O 4 roky…

Kapitola 1

Sobota 28. júna 2014

3.50

Wolf sa naslepo načiahol za mobilom, ktorý sa po každom zavibrovaní posunul po laminátovej podlahe kúsok ďalej. V tme sa postupne vynárali neznáme tvary jeho nového bytu. Prepotená posteľná plachta sa mu nalepila na pokožku, keď zliezol z matraca, aby utíšil to otravné bzučanie.

„Wolf,“ ozval sa do telefónu a uľavilo sa mu, keď na stene nahmatal vypínač.

„Tu je Simmons.“

Wolf stlačil vypínač a sklamane si vzdychol, keď mu slabé žlté svetlo pripomenulo, kde je. Najradšej by ho znovu zhasol. Maličká spálňa sa skladala zo štyroch stien, opotrebovaného dvojitého matraca na dlážke a jedinej stropnej žiarovky. V klaustrofobickej škatuli bolo sparno vinou jeho domáceho, ktorý ešte vždy neprinútil predchádzajúceho nájomníka, aby vrátil kľúč od okna. V Londýne by to za normálnych okolností nebol veľký problém, ale Wolf sa náhodou presťahoval počas vlny horúčav netypickej pre Anglicko, ktorá trvala už takmer dva týždne.

„To neznelo veľmi nadšene,“ poznamenal Simmons.

„Koľko je hodín?“ zívol Wolf.

„O desať minút budú štyri.“

„Nemám tento víkend voľno?“

„Už nie. Potrebujem, aby si prišiel za mnou na miesto činu.“

„Našli mŕtvolu vedľa vášho pracovného stola?“ spýtal sa Wolf.

Bol to iba polovičný žart, lebo svojho nadriadeného nevidel vyjsť z kancelárie už celé roky.

„Veľmi vtipné. V tomto prípade ma výnimočne pustili do terénu.“

„To vyzerá vážne.“

Na druhom konci linky zavládlo ticho a potom Simmons pritakal: „Áno, je to dosť zlé. Máš pero?“

Wolf sa prehrabával v jednej zo škatúľ navŕšených vo dverách, kým nenašiel guľôčkové pero, ktorým by si mohol počmárať chrbát ruky.

„Už ho mám, spusťte!“

Kútikom oka zbadal svetlo mihajúce sa po kuchynskej skrini.

„Byt číslo 108...“ diktoval mu Simmons.

Keď Wolf vošiel do skromne vybavenej kuchynky, oslepili ho modré blikajúce svetlá prenikajúce dnu malým oknom.

„... Trinity Towers...“

„Na Hibbard Road v Kentish City?“ prerušil ho Wolf a pozrel dolu na desiatky policajných áut, reportérov a evakuovaných obyvateľov bytového domu na druhej strane ulice.

„Dočerta, ako si to zistil?“

„Som detektív.“

„Nuž, mohol by si byť aj naším podozrivým číslo jeden. Príď sem.“

„Rozkaz, šéf. Potrebujem len...“ Wolf zmĺkol, lebo zistil, že Simmons už zavesil.

Medzi prerušovanými zábleskmi si všimol oranžové svetlo vychádzajúce z práčky a spomenul si, že pred spaním do nej hodil svoje pracovné oblečenie. Očami preletel po desiatkach rovnakých kartónových škatúľ navŕšených pri stenách a vzdychol si:

„No zbohom, to je ale bordel!“

O päť minút sa Wolf už pretláčal davom divákov, zhromaždených pred jeho domom. Priblížil sa k policajtovi, zablýskal naňho odznakom a očakával, že ho pustí rovno cez policajný kordón. Mladý strážnik mu však vytrhol preukaz z ruky, pozorne si ho prezrel a potom si podozrievavo premeral impozantnú postavu oblečenú v plaveckých šortkách a vo vyblednutom tričku z turné skupiny Bon Jovi Nestrácaj vieru v roku 1993.

„Detektív Layton-Fawkes?“ spýtal sa ho pochybovačne policajt. Wolf sa pri zvuku svojho snobsky znejúceho mena trochu mykol, ale potom odovzdane prikývol: „Áno, som detektív seržant Fawkes.“

„Ten Fawkes, čo sa preslávil masakrom v súdnej sieni?“

„Väčšmi sa mi páči oslovenie William... Smiem?“ Wolf ukázal na bytový dom.

Mladý muž vrátil Wolfovi preukaz a nadvihol policajnú pásku, aby ju Wolf mohol podliezť.

„Ukážem vám cestu?“ ponúkol sa.

Wolf pozrel na svoje kvetované šortky, holé kolená a pracovné topánky.

„Viete čo? Tuším si poradím aj sám.“ Strážnik sa uškrnul.

„Štvrté poschodie,“ oznámil Wolfovi. „A dajte si pozor, keď tam hore idete sám. Toto je hnusná štvrť.“

Wolf si zase zhlboka vzdychol, prešiel cez chodbu zapáchajúcu čistiacim prostriedkom a vstúpil do výťahu. Tlačidlá druhého a piateho poschodia na ovládacom paneli chýbali a na ostatných schla akási hnedá tekutina. Pomocou svojich detektívnych schopností dospel k záveru, že to sú výkaly, hrdza alebo kokakola, a spodnou časťou trička s tvárou Richieho Samboru stlačil gombík.

V živote navštívil stovky výťahov ako tento: bezšvových kovových škatúľ, ktoré zástupcovia miest nainštalovali v domoch po celej krajine. Nemal podlahovú krytinu, zrkadlá ani vyčnievajúce svetlá alebo iné vybavenie. Nebolo v ňom vôbec nič, čo by nájomníci pochádzajúci zo sociálne slabších vrstiev mohli zničiť alebo ukradnúť zo zariadenia, ktoré im obohacovalo život, a preto sa rozhodli, že na všetky steny nastriekajú oplzlé obrázky. Wolf si stihol prečítať, že Johnny Ratcliff „bol tu“ a „je gej“, kým sa dvere výťahu so škripotom otvorili na štvrtom poschodí.

Po tichej chodbe bolo roztrúsených asi desať ľudí. Vyzerali trochu otrasení a nesúhlasne si prezerali Wolfovo oblečenie. Iba otrhaný muž s forenzným odznakom uznanlivo kývol hlavou a ukázal mu zdvihnutý palec, keď detektív prechádzal okolo neho. Wolf sa približoval k otvoreným dverám na konci chodby a veľmi slabý, no známy smrad postupne silnel. Bol to nezameniteľný zápach smrti. Ľudia, ktorí pracujú v jej blízkosti, si rýchlo zvyknú na tú jedinečnú zmes spotrebovaného vzduchu, výkalov, moču a hnijúceho mäsa.

Wolf cúvol od otvorených predných dverí, keď znútra počul rýchle kroky. Vzápätí nimi vybehla mladá žena, vonku padla na kolená a vyvracala sa na zem rovno pred ním. Zdvorilo čakal na vhodnú chvíľu, keď ju bude môcť požiadať, aby mu uhla z cesty, no vtom sa ozvali ďalšie kroky. Inštinktívne cúvol a detektívka seržantka Emily Baxterová vykĺzla na chodbu.

„Wolf! To som si mohla myslieť, že tu budeš striehnuť ako sup,“ zvolala do ticha. „Pripadá ti to zábavné?“

Vrhla pohľad na ženu na dlažbe medzi nimi.

„Mohli by ste grcať niekde inde, prosím?“

Žena sa im zahanbene odplazila z cesty. Baxterová chytila Wolfa za ruku a vzrušene ho vtiahla do bytu. Jeho kolegyňa, mladšia o necelých desať rokov, bola takmer rovnako vysoká ako on. V prítmí nevýraznej vstupnej haly Baxterovej tmavohnedé vlasy vyzerali čierne a ráno si ako vždy naniesla na tvár tmavý mejkap, ktorý jej neuveriteľne zväčšoval atraktívne oči. Na sebe mala priliehavú košeľu a elegantné nohavice. Premerala si ho s bezočivým úškrnom.

„Nikto ma neupozornil, že dnes môžeme prísť do práce v domácom oblečení.“

Wolf jej neskočil na návnadu. Ak zostane ticho, Baxterová oňho rýchlo stratí záujem.

„Vieš si predstaviť, aký bude Chambers naštvaný, keď zistí, o čo prišiel?“ rozžiarila sa.

„Aj ja by som na jeho mieste uprednostnil plavbu po Karibiku pred mŕtvolou,“ podotkol znudený Wolf.

Baxterová naňho vyvalila veľké oči. „Simmons ti nič nepovedal?“

„Čo mi mal povedať?“

Viedla ho preplneným bytom, ktorý slabo osvetľovala žiara asi desiatich strategicky rozmiestnených bateriek. Aj keď zápach nebol neznesiteľný, postupne silnel. Roj múch zúrivo bzučiacich nad ich hlavami Wolfovi prezradil, že zdroj je blízko.

Byt mal vysoké stropy, nijaký nábytok a väčšiu rozlohu ako Wolfov, no nepôsobil prívetivejšie. Zažltnuté steny boli plné dier, cez ktoré voľne viseli až na zem staré drôty a pásy zaprášenej izolácie. Kúpeľňu ani kuchyňu zjavne nerenovovali od šesťdesiatych rokov.

„Tak čo mi mal povedať?“ spýtal sa jej znovu.

„Toto je prípad s veľkým pé, Wolf,“ vyhlásila Baxterová, pričom si nevšímala jeho otázku. „S takým sa stretneš za celú kariéru iba raz.“ Wolf ju roztržito počúval a v duchu odhadoval veľkosť druhej spálne. Jeho byt za cestou, malý ako škatuľa, sa mu zrazu zdal predražený. Obišli roh a ocitli sa v preplnenej obývačke. Wolf automaticky skĺzol očami po dlážke a medzi rôznymi kusmi nábytku a pármi nôh sa snažil nájsť telo.

„Baxterová!“

Zastala a netrpezlivo sa obrátila k nemu.

„Čo mi Simmons nepovedal?“

Hlúčik ľudí za ňou pred veľkým oknom, dominujúcim celej miestnosti, sa posunul nabok. Skôr ako mu Baxterová stihla odpovedať, Wolf cúvol s očami upretými na bod kdesi nad nimi. Bol to jediný zdroj svetla, ktorý polícia nepriniesla so sebou – reflektor namierený na tmavé javisko...

Nahé telo skrútené v neprirodzenej polohe vyzeralo, akoby sa vznášalo asi tridsať centimetrov nad nerovnou drevenou podlahou. Chrbtom bolo obrátené do miestnosti a tvárou k obrovskému oknu. Vo vzduchu ho držali stovky takmer neviditeľných nití visiacich z dvoch kovových hákov.

Wolfovi chvíľu trvalo, kým identifikoval najdesivejší prvok surrealistického výjavu pred sebou: čiernu nohu pripevnenú k bielemu torzu. Ešte vždy mu nebolo celkom jasné, na čo sa díva, preto sa pretlačil pomedzi ľudí hlbšie do miestnosti. Cestou k telu si všimol obrovské stehy spájajúce časti tela, ktoré sa k sebe nehodili, aj pokožku zakrytú na miestach vpichov: jedna čierna mužská noha a jedna biela, veľká mužská ruka na jednej strane a opálená ženská na druhej; strapaté vlasy čierne ako uhoľ rušivo splývajúce nad bledým, pehavým, štíhlym ženským torzom.

Baxterová sa vrátila k nemu a vychutnávala Wolfov znechutený výraz.

„Nepovedal ti, že máme jednu mŕtvolu... ale šesť obetí!“ zašepkala mu zlomyseľne do ucha.

Wolf sklopil zrak. Stál v tieni, ktorý vrhalo na podlahu to strašidelné telo. V tomto zjednodušenom stave vyzeralo ešte nesúmernejšie, než v skutočnosti bolo, pričom malé otvory, ktorými prenikalo svetlo, deformovali spoje medzi končatinami a trupom.

„Dočerta, prečo reportéri dorazili tak rýchlo?“ počul Wolf výkrik svojho nadriadeného, neadresovaný konkrétnej osobe. „Toto oddelenie má ešte viac dier ako Titanic! Ak niekoho uvidím, že sa s nimi rozpráva, bez milosti ho suspendujem!“

Wolf sa usmial, lebo dobre vedel, že Simmons iba hrá úlohu typického šéfa. Poznali sa dlhšie ako desať rokov a do incidentu s Khalidom ho Wolf považoval za svojho priateľa. Za vnútenou maskou chvastúňa sa skrýval inteligentný, dobrosrdečný a schopný policajt.

„Fawkes!“ Simmons dlhými krokmi mieril k nim. Často zabudol, že by nemal svojich podriadených oslovovať priezviskom. Bol takmer o hlavu nižší od Wolfa, mal päťdesiat rokov a pestoval si manažérske bruško. „Nikto ma neupozornil, že dnes môžete prísť do práce v domácom oblečení.“

Wolf počul Baxterovej chichot. Rozhodol sa, že použije rovnakú taktiku ako vtedy, keď si nevšímal jej poznámku. Simmons napokon prelomil nepríjemné mlčanie a obrátil sa k jeho kolegyni.

„Kde je Adams?“ spýtal sa.

„Kto?“

„Adams. Tvoj nový chránenec.“

„Máte na mysli Edmundsa?“

„Presne tak. Edmunds.“

„Ako to mám vedieť?“

„Edmunds!“ zareval Simmons cez miestnosť plnú ľudí.

„Teraz s ním často pracuješ?“ spýtal sa jej ticho Wolf. V hlase sa mu nepodarilo skryť žiarlivosť, čo vyvolalo na Baxterovej tvári úsmev.

„Skôr naňho dozerám,“ zašepkala. „Preložili ho k nám z útvaru pre boj proti podvodom, len aby si pozrel zopár mŕtvol. Onedlho sa možno rozplače.“

Mladý muž tackajúci sa pomedzi ľudí k nim mal len dvadsaťpäť rokov. Bol chudý ako lata a bezchybne upravený, až na strapaté ryšavé vlasy. V ruke držal zápisník a snaživo sa usmieval na hlavného inšpektora.

„Čo zatiaľ zistili forenzní technici?“ spýtal sa ho Simmons. Edmunds sa vrátil v zápisníku o niekoľko strán.

„Helen mi oznámila, že jej tím ešte nenašiel v byte ani kvapku krvi. Potvrdili, že všetkých šesť častí tela pochádza z rôznych obetí a že im ich surovo amputovali, pravdepodobne pílou na kov.“

„Zmienila sa tá tvoja Helen aj o niečom, čo ešte nevieme?“ vyprskol podráždene Simmons.

„Vlastne áno. Vzhľadom na neprítomnosť krvi a nedostatočné stiahnutie ciev okolo rán po amputácii...“

Simmons prevrátil oči a vrhol veľavravný pohľad na hodinky.

„... môžeme s istotou vyhlásiť, že časti tiel boli obetiam odobraté po smrti,“ dokončil Edmunds, zjavne spokojný sám so sebou.

„Fantastická policajná práca, Edmunds,“ pochválil ho ironicky Simmons a potom vykríkol: „Mohol by, prosím, niekto zrušiť ten inzerát na škatuliach mlieka, v ktorom hľadajú muža bez hlavy? Ďakujem!“

Edmundsovi zmizol úsmev z tváre. Wolf zachytil Simmonsov pohľad a uškrnul sa. Aj oni dvaja v minulosti čelili takým ponižujúcim poznámkam. To všetko patrilo k tréningu.

„Chcel som iba upozorniť, že ľudia, ktorým patrili tie ruky a nohy, sú určite mŕtvi. Viac zistíme, až telo odvezú do laboratória,“ zašomral rozpačito Edmunds.

Wolf si všimol odraz tela v tmavých oknách. Uvedomil si, že ho ešte nevidel spredu, a tak ho obišiel.

„Čo si zistila ty, Baxterová?“ spýtal sa Simmons.

„Nie veľa. Kľúčová dierka je trochu poškodená, pravdepodobne sa s ňou niekto hral. Prikázali sme strážnikom, aby sa povypytovali u susedov, no zatiaľ nenašli nikoho, kto by niečo videl alebo počul. Och, a s elektrinou sa nič nestalo – všetky žiarovky v byte okrem tej nad obeťou... pardon, obeťami... odstránili, akoby chceli osvetliť vystavený exponát.“

„Čo si o tom myslíš ty, Fawkes? Máš nejaké nápady?“ Wolf si so záujmom prezeral tvár tela s tmavou pokožkou.

„Prepáč, nudíme ťa?“

„Nie, iba som premýšľal. Napriek horúčave telo iba začína zapáchať, takže prichádzajú do úvahy len dve možnosti: vrah zavraždil všetkých šesť obetí minulú noc, o čom veľmi pochybujem, alebo tie telá držal v mrazničke.“

„Súhlasím. Prikážeme niekomu, aby sa pozrel na nedávne vlámania do chladiarenských skladov, supermarketov, reštaurácií a iných priestorov s mraziarňou,“ rozhodol Simmons.

„A nech sa spýta susedov, či nepočuli vŕtanie,“ dodal Wolf.

„Vŕtanie je dosť bežný zvuk,“ vyhŕkol Edmunds, no vzápätí svoju pripomienku oľutoval, lebo sa k nemu obrátili tri páry nahnevaných očí.

„Ak je toto vrahovo majstrovské dielo,“ pokračoval Wolf, „určite by neriskoval, že spadne zo stropu a zmení sa na kopu mäsa a kostí, kým sem dorazíme. Tie háky zrejme navŕtal do kovových nosníkov. Niekto ho pri tom zaiste počul.“

Simmons prikývol: „Baxterová, nasaď na tú prácu niekoho.“

„Šéf, mohli by ste na chvíľočku?“ oslovil ho Wolf, keď Baxterová a Edmunds odišli. Natiahol si jednorazové rukavice a odhrnul strašidelnej postave z tváre chumáč schlpených čiernych vlasov. Patrila mužovi. Oči mal otvorené a tváril sa až podozrivo pokojne na obeť, ktorá zjavne zomrela násilnou smrťou. „Nepripadá vám známy?“

Simmons obišiel telo, zastal pri studenom skle vedľa Wolfa a čupol si, aby lepšie preskúmal tmavú tvár. Po chvíli pokrčil plecami.

„To je predsa Khalid,“ pripomenul mu Wolf.

„Vylúčené!“

„Naozaj?“

Simmons sa znovu pozrel zdola na tvár bez života. Pochybnosti postupne vystriedali hlboké obavy.

„Baxterová!“ zakričal. „Potrebujem, aby si spolu s Adamsom...“

„Edmundsom.“

„... zašla do Belmarshskej väznice. Požiadajte riaditeľa, aby vás odviedol rovno za Naguibom Khalidom.“

„Za Khalidom?“ Baxterová sa zatvárila ohromene a mimovoľne pozrela na Wolfa.

„Áno. Zavolajte mi, len čo sa presvedčíte, že ešte žije. Choďte!“ Wolf pozrel cez okno na svoj dom na druhej strane ulice. Mnohé okná zostali tmavé, no v niektorých sa objavili vzrušené tváre a ich majitelia si mobilnými telefónmi nakrúcali predstavenie odohrávajúce sa pod nimi. Zrejme dúfali, že zachytia niečo desivé alebo odporné, čím budú môcť ráno pobaviť priateľov. Ale miesto činu, na ktoré by inak mali dokonalý výhľad, pre slabé osvetlenie určite nevideli.

Wolf, naopak, veľmi dobre videl do svojho vlastného bytu o niekoľko okien vyššie. Odišiel z neho tak narýchlo, že zabudol zhasnúť svetlá. Vtom zbadal kartónovú škatuľu na samom spodku hromady, na ktorej boli načmárané slová Nohavice a košele.

„No jasné!“

Simmons sa vrátil k Wolfovi a pošúchal si unavené oči. Mlčky stáli vedľa visiaceho tela a pozorovali, ako prvé ranné zore znečisťujú tmavú oblohu. Aj napriek hluku v miestnosti zvonku počuli pokojné trilkovanie spevavého vtáka.

„Predpokladám, že toto je najstrašnejší výjav, aký si kedy videl,“ unavene zažartoval Simmons.

„Druhý, ale veľmi tesne,“ zahundral Wolf, ani neodtrhol oči od zväčšujúceho sa fliačika tmavomodrej oblohy.

„Až druhý? Takmer sa bojím spýtať, čo tebou otriaslo väčšmi ako toto.“ Simmons znovu zdráhavo pozrel na visiacu zbierku častí ľudského tela.

Wolf jemne ohmatal vystretú pravú ruku mŕtvoly. Dlaň vyzerala bledá oproti zvyšku opálenej pokožky a fialové nechty mali dokonalú manikúru. Desiatky nití jemných ako hodváb podopierali vystretú ruku a desiatky ďalších držali na mieste namierený ukazovák.

Wolf sa presvedčil, že ich nikto nepočúva, naklonil sa k Simmonsovi a zašepkal: „Prstom ukazuje rovno na okno môjho bytu.“

Table of Contents

Prológ

Kapitola 1