Luca D’Andrea

LA SOSTANZA DEL MALE

Copyright © 2016 Luca D’Andrea

First published in Italy by Giulio Einaudi Editore, Torino, in 2016.

This edition published in agreement with Piergiorgio Nicolazzini Literary Agency (PNLA)

Translation © 2017 by Roman Sehnal

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5455-8

Alessandre,

kompasu mojich rozbúrených morí

Vždy je to tak. V ľade najprv počuť hlas Beštie, potom sa zomiera.

Ľadovcové strže, priepasti, rovnaké ako tá, v ktorej som sa ocitol, boli plné horolezcov a skalolezcov, ktorí pre ten hlas stratili silu, rozum a napokon aj život.

Časť mojej mysle, živočíšna časť, ktorá poznala hrôzu, pretože v hrôze žila milióny rokov, rozumela tomu, čo Beštia syčala:

Štyri písmená: odíď.

Nebol som pripravený na hlas Beštie.

Potreboval som čosi blízke, ľudské, čosi, čo by ma vytrhlo z osídel neľútostnej samoty ľadovca.

Zdvihol som zrak nad okraje strže, tam hore, hľadajúc červenú siluetu vrtuľníka EC 135 Horskej záchrannej služby Dolomity. Ale obloha bola prázdna. Len roztrieštený záblesk slnka na oslepujúcej oblohe.

Ten spôsobil môj pád.

Zatackal som sa, najprv dopredu, potom dozadu, dych sa mi zrýchlil, z krvi sa vytratila všetka energia. Ako Jonáš v bruchu veľryby ocitol som sa zoči-voči Bohu.

A Boh zahromžil: „Odíď!“ O štrnástej hodine a devätnástej minúte onoho prekliateho pätnásteho septembra sa z ľadu ozval hlas, ktorý nepatril Beštii. Bol to Manny v červenej uniforme, ktorá sa vynímala na bielom pozadí. Volal moje meno, zas a znova, zatiaľ čo ho kladka pomaly zosúvala smerom ku mne.

Päť metrov. Dva.

Rukami a očami hľadal zranenia, ktoré by vysvetlili moje správanie. Jeho otázky: stokrát čo a tisíckrát prečo, na ktoré som nemohol odpovedať. Hlas Beštie bol príliš silný. Pohlcoval ma.

„Nepočuješ ju?“ zamrmlal som. „Beštia, Beš…“

Beštia. Chcel som mu vysvetliť, že ten staroveký ľad sa nemohol zmieriť s predstavou horúceho srdca pochovaného v jeho hlbočine. Môjho horúceho srdca. A aj jeho.

A tu zrazu: štrnásť hodín dvadsaťdva minút.

Výraz prekvapenia na Mannyho tvári, meniaci sa na čistú hrôzu.

Lano kladky, ktoré ho zdvíha ako bábku. Manny, ktorý rýchlo stúpa hore. Hrmot turbín helikoptéry, ktoré sa menia na pridusený krik.

Konečne.

Boží rev. Lavína, ktorá napáchala spúšť na oblohe.

Odíď.

A vtedy som ju zbadal. Keď som zostal sám, mimo času a priestoru, zbadal som ju.

Tmu.

Totálnu tmu. Ale nezomrel som. To nie. Beštia sa so mnou pohrávala. Nechala ma žiť. Beštia teraz šepkala: „Zostaneš so mnou navždy. Navždy…“

Neklamala.

Jedna moja časť je stále tam.

No, akoby s úsmevom povedala moja dcéra, ešte to nebolo z na konci dúhy. Nebol to koniec môjho príbehu. Naopak.

Bol to len začiatok.

Osem písmen: začiatok. Šesť písmen: beštia. Päť písmen: hrôza.

(We are) the Road Crew

1

V živote, tak ako v umení, záleží len na jednom: na faktoch. A aby sme spoznali fakty súvisiace s Evi, Kurtom a Markusom a s nocou 28. apríla 1985, musíte sa dozvedieť všetko o mne. Pretože to nie je len ten osemdesiaty piaty rok a masaker v Bletterbachu. Nie sú v tom len Evi, Kurt a Markus. Týka sa to aj Salingera, Annelise a Kláry.

Všetko so všetkým súvisí.

2

Až do štrnástej hodiny a dvadsiatej druhej minúty 15. septembra 2013, to znamená do chvíle, keď ma Beštia len-len že nezabila, hovorili o mne ako o päťdesiatpercentnej vychádzajúcej hviezde v oblasti dokumentárnych filmov, ktorá viac ako hviezdy produkuje miniatúrne meteority a ničivé vetry.

Mike McMellan, ďalší päťdesiatpercentný hviezdny prísľub v spomenutom odbore s obľubou vravel, že keby sme aj boli hviezdy rútiace sa do kolízie s planétou zvanou Totálny krach, mali by sme to privilégium, že zmizneme vo vyhni rezervovanej hrdinom. Po treťom pive som prehlásil, že s ním súhlasím. Ak už teda nič iné, bola to výborná zámienka na prípitok.

Mike nebol iba môj spoločník. Bol to ten najlepší priateľ, akého ste mohli stretnúť. Výbušný, domýšľavý, egocentrický väčšmi ako čierna diera, dotieravý ako mucha, no zároveň obdarený schopnosťou sústrediť sa na konkrétny argument ako kanárik pod vplyvom amfetamínu. No bol to aj jediný skutočný umelec, akého som kedy poznal.

To Mike pochopil, boli sme ešte len dvojica polovičatých talentov najmenej cool v celej newyorskej Film Academy (Mike na kurze réžie, dolupodpísaný na scenáristike), že keby sme šli za naším hollywoodskym snom, skončili by sme so zadkami rozpučenými od kopancov, zatrpknutí a utáraní ako ten prekliaty profesor ,Volajte ma Jerry‘ Calhoun, bývalý hipík, ktorý sa najviac zo všetkých tešil z toho, ako ubíja naše prvé nesmelé výtvory.

Bol to skutočne magický moment. Osvietenie, ktoré presmeruje naše životy. Možno nie taký epický ako film Sama Peckinpaha („Ideme na smrť,“ vraví William Holden v Mucchio selvaggio a Ernest Borgnine mu odpovedá: „A prečo nie?“), lebo keď k tomu prišlo, zobali sme vysmážané hranolčeky v McDonalde, morálka pod bodom mrazu a v tvári výraz dobytka, ktorý ženú po slávnom bulvári kráľovstva hamburgerov. No aj tak moment neopakovateľný. To mi verte.

„Do riti s celým Hollywoodom, Salinger,“ zahlásil Mike.

„Ľudia bažia po realite, nie po počítačovej grafike. Jediný spôsob, ako presurfovať po tomto zasratom Zeitgeiste, je vykašľať sa na fikciu a venovať sa starej drahej spoľahlivej realite. Záruka stopercentná.

„Zeitgeist?“ nadvihol som obočie.

„Ty si Nemčúr, kamoško.“

Moja matka bola pôvodom Nemka, ale inak v pohode, bol som na míle vzdialený od toho, aby som mal pocit, že by ma Mike diskriminoval. Veď ja som vyrastal v Brooklyne, on v zapadnutom Midweste.

Genealogické úvahy bokom. V ten upršaný a vzdialený novembrový deň chcel Mike povedať, že mám zahodiť svoje (slabučké) scenáre a spolu s ním začať nakrúcať dokumentárne filmy. Pracovať so závažnými témami a potom ich prerábať do príbehu, ktorý by plynulo viedol z bodu a do bodu z podľa evanjelia nebohého Vladimíra Jakovleviča Proppa (vyznal sa v dejinách ako Jim Morrison v paranoji).

Totálny zmätok.

„Mike…“ zafučal som. „Poznám len jednu kategóriu ľudí horších od tých, čo chcú preraziť v kinematografii: dokumentaristi. Majú kolekcie National Geographic z roku 1800. Mnohí z nich majú predkov, čo zahynuli pri bádaní po ústí Nílu. Sú potetovaní a okolo krku nosia kašmírové šály. Skrátka: sú to tupci, ale tupci voľnomyšlienkárski. A preto si myslia, že všetky hriechy sú im odpustené. A v neposlednom, nemenej dôležitom rade: ich rodiny sa topia v peniazoch, z ktorých im financujú safari po celom svete.

„Salinger, niekedy si naozaj, naozaj…“ Mike pokrútil hlavou. „Kašlime na to a vypočuj si ma. Potrebujeme námet. Silný námet na dokumentárny film, ktorý trhne bank. Niečo, čo ľudia už poznajú, čo im je blízke, ale čo my dvaja ukážeme po novom, odlišne od toho, ako už videli. Zapni mozgové závity, rozmýšľaj a…“

Verte-neverte, práve v tej chvíli dvaja onanisti, jeden úplný, druhý polovičatý, zistili, že môžu premeniť na zlatý koč aj tú najbizarnejšiu tekvicu. Pretože, áno, takú som ju mal.

Neviem ako a neviem prečo, no keď na mňa Mike upieral ten ksicht hoden sériového vraha a keď sa mi hlavou preháňalo milión dôvodov, aby som ten návrh zavrhol, zrazu som pocítil v mozgu mocné cvaknutie. Absurdný nápad. Šialený. Žieravý. Taký idiotský, až hrozilo, že bude sakramentsky dobre fungovať.

Čo bolo elektrizujúcejšie, mocnejšie a viac ako rock and roll?

Bol náboženstvom miliónov ľudí. Energický náboj, ktorý spájal celé generácie. Nebolo duše na tejto planéte, ktorá by nepočula o Elvisovi, Hendrixovi, Rolling Stones, Nirváne, Metallice a celom jagavom kočiari jedinej a skutočnej revolúcie dvadsiateho storočia.

Jednoduché, nie? Nie.

Pretože rock, to boli aj bezkrkí svalnáči v čiernom s pohľadom pitbula, podobajúci sa na dvojdverové skrine, ktorých platili za to, aby vyhodili chytrákov, ako sme boli my dvaja. Čo by urobili s radosťou aj zadarmo.

Po prvom pokuse zrealizovať náš nápad (Bruce Springsteen na predturné v schátranom lokáli vo Village) som vyviazol s niekoľkými buchnátmi a dvoma monoklami. Mike dopadol horšie. Polovica tváre pripomínala škótsku vlajku. A čerešnička na torte: len-len že na nás nepodali trestné oznámenie. Po Springsteenovi nasledoval koncert White Stripes, Michaela Stipea, Red Hot Chili Peppers, Neila Younga a Black Eyed Peas, ktorí boli v tom čase na vrchole slávy. Získali sme peknú zbierku monoklov, no málo materiálu. Pokušenie vykašľať sa na to bolo silné.

Presne v tej chvíli boh rocku zhliadol na nás, uvidel naše patetické úsilie vzdať mu úctu a benevolentným pohľadom nám ukázal cestu k úspechu.

3

V polovici apríla sa mi podarilo nájsť prácu pre dvoch pri stavbe pódia v Battery Parku. Nie pre hocijakú skupinu, ale pre tú najkontroverznejšiu, najdiabolskejšiu a najškandalóznejšiu skupinu všetkých čias. Dámy a páni: Kiss.

Pracovali sme ako usilovné a svedomité včeličky. Po zmene, keď manuálni robotníci odchádzali, schovali sme sa za kopu odpadkov. Tichí ako snajperi. Keď prišli prvé limuzíny tmavej farby, Mike stlačil klapku Rec. Boli sme v siedmom nebi. Bola to naša veľká príležitosť. Samozrejme, že všetko sa veľmi rýchlo zrútilo.

Gene Simmons sa vystrčil z limuzíny dlhej ako zaoceánska loď, ponaťahoval si údy a prikázal služobníctvu vypustiť z vôdzky svojho štvornohého miláčika. Len čo bol voľný, ten škaredý biely pudel s výrazom lucifera sa rozštekal smerom k nám ako jeden z tých pekelných stopárov, o ktorých spieva Robert Johnson (And the day keeps on reminding me, there’s a hellhound on my trial. Hellhound on my trial, a hellhound on my trial.). Dva skoky a psisko bolo na mne. Mieril na krk, bastard jeden. Chlpatá lopta ma chcela zabiť.

Skríkol som.

Čosi ako dvanásťtisíc zurvalských hrdlorezov, ktorí by sa nestratili ani v Hall of Fame, nás zdrapili, nakopali, stĺkli a odvliekli k východu so zámerom – zavrčali –, že nás hodia ako žrádlo do oceána. Neurobili to. Dobitých, zdrvených a vyčerpaných nás nechali na lavičke s porozhadzovanými kartónmi papiera, aby sme sa zamysleli nad naším rozpoložením Wile

E. Coyota. Zostali sme tam, neschopní prijať porážku, a počúvali sme dozvuky končiaceho sa koncertu. Keď dozneli aplauzy, pohľadom sme sledovali rednúci dav rockerov. Už sme sa chystali na návrat do nášho brlohu, keď dvaja mohutní bradáči s tvárami trestancov akoby z Hell’s Angels začali nakladať na Peterbilt debny a reproduktory skupiny, a práve v tej chvíli sa ako Valhala zjavil boh rocku a ukázal mi cestu.

„Mike,“ zašepkal som. „Išli sme na to z nesprávneho konca. Ak chceme urobiť dokument o rocku, o skutočnom rocku, kameru musíme zaostriť na druhú stranu pódia. Na druhú stranu, kamoško. Tamtí týpkovia, to je pravý rock. A nemusíme od nich žiadať ani copyright,“ uškrnul som sa.

Týpkovia.

Roadies. Chlapi, čo robia špinavú robotu. Chlapi, čo naložia osem náprav, prevezú ich z jedného kúta krajiny do druhého, vyložia, postavia pódium, prichystajú nástroje, vyčkajú so založenými rukami, kým sa show neskončí a opäť, ako sa vraví v básni: Prejdeš míle, kým pôjdeš spať.

Tak veru.

Aby som vám to dopovedal, Mike bol neuveriteľný. Komplimentmi, prísľubom peňazí a neplatenej reklamy presvedčil istého na smrť unudeného manažéra koncertov, aby nám dal povolenie urobiť niekoľko záberov. Roadies, absolútne nezvyknutí na takú pozornosť, nás vzali pod svoje ochranné krídla. A nielen to: práve tí bradáči presvedčili manažérov a právnych zástupcov, aby nám dovolili sprevádzať ich (ich, nie skupinu – toto bol ten žolík, ktorý ich skutočne presvedčil) na ich koncertnej šnúre.

A tak vzniklo Zrodení pre pot: Road Crew, temná stránka rock and rollu.

Namakali sme sa, to mi verte. Šesť šialených týždňov, migrény, opice od námahy a potu, na záver dve zničené kamery, niekoľko otráv potravinami, vytknutý členok (vyšplhal som sa na strechu obytného prívesu, ako sa ukázalo, krehkého ako sušienka – prisahám, bol som triezvy) a naučili sme sa tucet spôsobov, ako vysloviť výraz fuck you.

Strih filmu trval celé leto, so štyridsaťstupňovými horúčavami bez klimatizácie, čo sa skončilo tým, že sa zadrel monitor, div že sa neprepálil, a na začiatku septembra 2003 (nazvime ho magický rok, ak dakedy taký vôbec bol) nielenže sme dokončili náš dokument, ale boli sme s ním aj spokojní. Premietli sme ho producentovi Smithovi, ktorý nám s neochotou poskytol päť minút. Päť. Veríte? Veď stačili aj tri.

„Factual,“ usúdil Mister Smith, vrcholný vládca Siete. „Dvanásť častí. Dvadsaťpäť minút na každú. Chcem to mať začiatkom novembra. Zvládnete to?“

Úsmevy, stisky rúk. Napokon nás smradľavý autobus odviezol domov. Omámení a trochu zarazení sme si na wikipédii pozreli, čo dočerta znamená factual. Odpoveď: miešanina televízneho seriálu a dokumentu. Inak povedané, mali sme dva mesiace na to, aby sme od začiatku všetko postrihali a vytvorili náš factual. Že nemožné?

Žarty nabok.

Prvého decembra bol Road Crew zaradený do vysielania. A bol to triumf v sledovanosti. Zrazu o nás každý hovoril. Profesor Calhoun sa nechal odfotiť, keď nám odovzdával dačo, čo sa podobalo tej ohave, ktorú stvoril Dalí, no čo bola v skutočnosti cena, ktorú získavali zaslúžilí študenti. Zdôrazňujem: zaslúžilí. Blogy sa rozpísali o Road Crew, noviny písali o Road Crew. MTV odvysielalo špeciálne vydanie moderované Ozzym Osbournom, ktorý, na veľkú ľútosť Mika, neprehryzol ani netopiera.

No nie všetko bolo ružové.

Maddie Grady z New Yorkeru nás rozsekala na kúsky tupou sekerou. Článok pozostávajúci z päťtisíc slov, nad ktorými som si lámal hlavu celé mesiace. Podľa GQ sme boli dvaja mizogýni. Life nás označil za mizantropov a pre Vogue sme stelesňovali výkupné generácie x. A to nás hlboko ranilo.

Niektorí debilkovia zo Siete nás bombardovali punktičkárskym skúmaním našej práce a veruže rozvláčnosťou a pedantnosťou by prekonali aj niekoľkozväzkovú Encyklopédiu Veľkej Británie.

Po internete, kolíske virtuálnej demokracie, mám jej plné zuby, začali kolovať hlasy, daktoré výsmešné, daktoré znepokojivé. Podľa dobre informovaných zdrojov sme s Mikom fičali na heroíne, speedballe, kokaíne, amfetamíne. Roadies nám jeden po druhom ukázali všetkých stojeden hriechov Sodomy. Pri nakrúcaní jeden z nás zomrel („Mike, tu píšu, že si mŕtvy“. „Tu zase, že jeden z nás dvoch je mŕtvy, prečo práve ja?“ „Pozrel si sa na svoj ksicht, kamarát?“).

Najviac ma však pobavilo toto: nabúchali sme istú fanúšičku, ktorá sa volala Pam (všimli ste si? Fanúšičky majú vždy meno Pam) a naviedli sme ju na potrat počas satanského rituálu, ktorý viedol Jimmy Page.

V marci nasledujúceho roka nám Mister Smith ponúkol kontrakt na druhú sériu Road Crew. Svet nám ležal pri nohách. Keď sa malo začať s nakrúcaním, stalo sa čosi, čo všetkých prekvapilo. A mňa najviac.

Zaľúbil som sa.

4

Znie to možno zvláštne, ale za všetko mohol ,Volajte ma Jerry‘ Calhoun. Zorganizoval špeciálne premietanie prvej časti Road Crew, po ktorom nemohla chýbať diskusia s jeho študentmi. Diskusia zaváňala pascou, ale Mike (ktorý vari dúfal, že sa pomstí nášmu starému učiteľovi a celému svetu) nástojil, že sa musíme zúčastniť, a ja som ho nasledoval, ako napokon vždy, keď si Mike vzal niečo do hlavy.

Stvorenie, ktoré mi zlomilo srdce, sedelo v treťom rade, napoly zakryté vari stopäťdesiatkilovým týpkom s pohľadom à la Mark Chapman (isto nejaký obdivovateľ blogosféry, pomyslel som si), v obávanej Calhounovej aule číslo 13, ktorú podaktorí študenti Newyorskej filmovej akadémie nazývali Fight Club.

Na konci premietania sa prvý o slovo prihlásil tučko. Jeho tridsaťminútový prejav sa dá zhrnúť takto: „Hovno sem, hovno tam, hovno vo všetkých kútoch mesta!“ Spokojný sám so sebou si potom zotrel slinu z úst, posadil sa a skrížil ruky s vyzývavým výrazom na tvári, okrúhlej ako pizza.

Už-už som šiel naňho vychrliť objemnú spŕšku nie veľmi slušných úvah o domýšľavých tučkoch, keď sa stalo čosi nepredstaviteľné.

Tá blondínka požiadala povýšeneckého Calhouna o slovo. Postavila sa (bola naozaj pôvabná) a povedala so silným nemeckým prízvukom: „Chcela by som sa vás spýtať, aké je správne slovo pre Neid?“

Rozrehotal som sa a v duchu som poďakoval mojej drahej Mutti, že ma tak zaťato učila svoj materinský jazyk. Čas strávený plieskaním jazyka o zuby, vdychovaním hlások, brúsením r, akoby som mal v ústach prikovaný ventilátor, sa zrazu ukázal v úplne inom svetle.

„Mein liebes Fräulein,“ spustil som, pričom som si blažene vychutnával zvuk pripomínajúci zátku z novoročného šampanského, ktorý vyšiel z masy zapálených študentov s vytreštenými očami (vrátane tučka).

„Sie sollten nicht fragen, wie wir ,Neid‘ sagen, sondern wie wir ,Idiot‘ sagen. Milá slečna, nepýtajte sa, ako sa u nás povie ,závisť‘, ale ako sa u nás povie ,idiot‘.

Volala sa Annelise.

Mala devätnásť rokov a v Spojených štátoch bola čosi vyše mesiaca na stáži. Annelise nebola ani Nemka, ani Rakúšanka, tobôž nie Švajčiarka. Pochádzala z maličkej oblasti severného Talianska, kde väčšina obyvateľstva rozpráva po nemecky. Horná Adiža, Južné Tirolsko znie názov toho zvláštneho miesta.

V noci pred odchodom na turné sme sa milovali a ako zvuková kulisa nám vyhrávala Springsteenova Nebraska. To ma aspoň trochu zmierilo s Bossom. Nasledujúce ráno bolo ťažké. Myslel som si, že ju už nikdy neuvidím. Ale nestalo sa to. Moja sladká Annelise, narodená v Alpách, osemtisíc kilometrov od Veľkého Jablka, si javisko prerobila na provizórnu študovňu. Viem, znie to šialene, ale verte mi. Ona milovala mňa, ja som miloval ju. V roku 2007, keď sme s Mikom dokončovali prípravy na nakrúcanie tretej (a ako sme si sľúbili aj poslednej) série Road Crew, v malej reštaurácii Hell’s Kitchen som požiadal Annelise o ruku. Súhlasila, a to s takou vášňou, že som sa nechlapsky rozplakal.

Mohol som chcieť viac? Rok 2008.

Pretože v tom roku, zatiaľ čo sme si s Mikom, vyčerpaní, dali pauzu po odvysielaní tretej časti nášho fuck-tual, jedného príjemného májového dňa na klinike v New Jersey, vnorenej do zelene, sa narodila Klára, moja dcéra. A teda: rozvoniavajúce hory plienok, dojčenská výživa skrášľujúca odevy i steny, no predovšetkým hodiny a hodiny strávené pozorovaním Kláry, ktorá sa učila poznávať svet. A nesmiem zabudnúť na Mikove návštevy s frajerkami (s každou chodil dva až štyri týždne, maximum mesiac a pol, to však išlo o miss mesiaca júl), počas ktorých sa všetkými možnými spôsobmi snažil naučiť moju dcéru svoje meno, a to ešte skôr, ako sa Kláre podarí vysloviť slovo tata.

V lete roku 2009 som spoznal Annelisiných rodičov Wernera a Hertu Mairovcov. Nevedeli sme, že za únavou, ktorou si Herta zdôvodňovala krútenie hlavy a bledosť, sa skrývala metastáza v pokročilom štádiu. Zomrela o niekoľko mesiacov neskôr, na sklonku roka. Annelise nechcela, aby som ju sprevádzal na pohrebe.

Roky dvetisícdesať a dvetisícjedenásť boli krásne a frustrujúce zároveň. Krásne: Klára všade lezie, Klára sa pýta ,čo je to?‘ v troch rôznych jazykoch (tretí, taliančinu, Annelise učila aj mňa a šlo mi to celkom dobre; bol som študent inšpirovaný učiteľkou, ktorá na mňa pôsobila veľmi sexi ), jednoducho Klára rástla. Frustrujúce? Aj to. Po tom, čo som Mistrovi Smithovi predložil aspoň stotisíc rôznych projektov (všetky zamietnuté), koncom roka 2011 sme začali nakrúcať štvrtú sériu Road Crew. A to sme prisahali, že nikdy neuzrie svetlo sveta.

Všetko šlo zle, čaro sa vytratilo a my sme si to uvedomovali. Štvrtá séria Road Crew je dlhý, nevydarený žalm o konci jednej epochy. Ale obecenstvo, čo už generácie copywriterov poznajú, zbožňuje oddávať sa smútku. Sledovanosť prevýšila tri predchádzajúce série. New Yorker nám dokonca polichotil, keď hovoril o ,sne snívanom s otvorenými očami, sne, ktorý sa rozbije na črepiny‘.

Doľahlo na nás vyčerpanie, apatia. Depresia. Na prácu, ktorú sme hodnotili ako najhoršiu v našej kariére, spievali chválospevy, a to aj tí, čo s nami krátko predtým zaobchádzali, akoby sme boli nakazení morom. Preto som v decembri 2012 prijal ponuku od Annelise. Stráviť niekoľko mesiacov v jej rodnej dedine, malej bodke na mape, ktorá sa volala Siebenhoch, Horná Adiža, Južné Tirolsko. Ďaleko od všetkého a od všetkých.

Dobrý nápad.

Horskí hrdinovia

1

Fotografie Siebenhochu, ktoré mi Annelise ukázala, nedávali presný obraz o dedinke učupenej vo výške tisícštyristo metrov nad morom. Okná s muškátmi boli síce tie isté, úzke uličky udržiavajúce teplo takisto. Zasnežené hory a okolitý les? Ako z pohľadnice. Ale naživo to bolo… iné.

Okúzľujúce miesto.

Páčil sa mi kostolík obohnaný cintorínom, pri ktorom si nemyslel na smrť, ale na večný odpočinok pri modlitbe. Páčili sa mi zašpicatené strechy domov, pestované záhony, cesty bez výmoľov, páčilo sa mi nárečie, sčasti nezrozumiteľné, ktoré komolilo jazyk mojej matky (a vlastne môjho detstva) na neľubozvučný a prostoreký dialekt.

Páčili sa mi dokonca i supermarkety Despar, driemajúce na priestranstve akoby násilne vytrhnutom z rastlinného porastu, križovatky ciest prvej a druhej triedy, páčili sa mi chodníky pre somáre, spolovice pochované pod hustou spleťou bukov, papradia a smrekov.

Zakaždým sa mi páčil manželkin výraz, keď mi ukazovala čosi nové. Úsmev, pri ktorom vyzerala ako dieťa, ktoré, predstavoval som si ho, sa naháňalo po lesoch, guľovalo sa, kráčalo po tých uliciach a potom, keď vyrástlo, plavilo sa cez oceán, aby zakotvilo v mojom náručí.

Čo ďalej?

Obľúbil som si odležanú slaninu. Svokor ju nosil domov a nikdy neprezradil pôvod tej pochúťky – no celkom isto nebola z tých ,obchodov pre turistov‘, ako ich on nazýval –, ďalej knedle pripravované aspoň na štyridsať rôznych spôsobov. Napchával som sa koláčmi, štrúdľami a všeličím iným. Pribral som štyri bezočivé kilá a vôbec som sa necítil previnilo.

Dom, kde sme bývali, patril Wernerovcom. Stál na západnej hranici Siebenhochu (ak pripustíme, že vieska so sedemsto obyvateľmi môže mať nejaké hranice), na mieste, kde sa hory dotýkali neba. Na poschodí boli dve spálne, pracovňa a kúpeľňa. Na prízemí kuchyňa, šatník a to, čo Annelise volala salónom, hoci ,salón‘ nevystihoval rozmery tej miestnosti. Bola obrovská, v strede stôl a nábytok z bukového dreva e cirmolo, ktorý Werner vlastnoručne zmajstroval. Svetlo do nej prenikalo dvoma veľkými oknami s výhľadom na lúku. Hneď prvý deň som si tam preniesol kreslo, aby som sa kochal horami a zeleňou (boli obťažkané súvislou nádielkou snehu, keď sme ta prišli).

Keď som si tak jedného dňa hovel v kresle, bolo to dvadsiateho piateho februára, uvidel som vrtuľník brázdiaci nebo nad Siebenhochom. Bol krásnej ohnivočervenej farby. Myslel som naň celú noc. Dvadsiateho šiesteho februára sa vrtuľník premenil na fixnú ideu.

Utkvelú myšlienku.

Dvadsiateho siedmeho som pochopil, že sa o tom s niekým musím pozhovárať.

S niekým, kto sa vyzná. S niekým, kto to pochopí. Dvadsiateho ôsmeho som to urobil.

Table of Contents

(We are) the Road Crew

Horskí hrdinovia