Milan Šimečka

Obnovenie poriadku

Ukážka z elektronickej knihy

NADÁCIA MILANA ŠIMEČKU,

BRATISLAVA

Z českého rukopisu Obnovení pořádku preložila Gizela Gáfriková

© Milan Šimečka, 1990, 2017

Translation © Gizela Gáfriková, 1990

Rukopis publikácie Obnovenie poriadku vznikal v rokoch 1975 – 1977. Knižne vyšla najprv v zahraničí (Kolín nad Rýnom a Paríž, 1979; Rím, 1982; Londýn, 1984). V Československu bola publikovaná len ako samizdat (Edice Popelnice, Praha 1981). Oficiálne vyšla kniha až po revolúcii – v roku 1990 (Atlantis, Brno; Archa, Bratislava).

Milan Šimečka v tom roku pôsobil pár mesiacov ako hlavný poradca prezidenta Václava Havla. V septembri 1990 však nečakane a náhle zomrel vo veku šesťdesiat rokov.

Po 27 rokoch prinášame čitateľom elektronickú verziu knihy z roku 1990 (ktorá obsahuje aj autorov predslov k talianskemu vydaniu a doslov Viléma Prečana k londýnskemu vydaniu knihy), rozšírenú o aktuálne predslovy z pera Jolany a Miroslava Kusých.

PREDSLOV

“Napriek tomu, že používate rovnaké slová a rovnakú gramatiku, hovoríte absolútne rozdielnym jazykom. Hoci sa aj usilujete nájsť spoločnú reč, nerozumiete si, museli by ste sa rozprávať o záhrade, alebo o futbale.”

OBNOVENIE PORIADKU

Som veľmi rada, že Obnovenie poriadku Milana Šimečku bude v digitálnej podobe. Okrem iného aj preto, že je to kniha, ktorá sa z knižnice znova a znova stráca. Ani teraz som ju tam nenašla, hoci som ich už v živote vlastnila niekoľko.

Netrápim sa tým, pretože to len svedčí o jej kvalite. Horko-ťažko som si ju vypožičala a znova listujem a čítam náhodne otvorené strany, od ktorých sa neviem odtrhnúť. Vyvolávajú k životu ten známy pocit: „Áno, tak to bolo, to sme žili... presne..., aj tie úvahy a súvislostí, ktoré nasledujú sú samozrejmé, známe. A pocity, tie pocity, ktoré máme zasunuté v pamäti tela, mysle, duše. Príliš často sa k nim nevraciame, aj keď  patria k legitímnej pamäti.

Pripadá mi dôležité, že bude prístupnejšia tá časť „pamäti národa“, ktorá je menšinová. O ktorej sa nebude asi učiť v dejepise. V ktorej je uložená skúsenosť a reflexia „ľudí druhej kategórie“, do ktorej ich odsunul režim.

Nadhľad a noblesa, s ktorou je kniha napísaná je výsledkom rozhodnutia zobrať si svoj život, ktorý sa mu politická moc snažila ukradnúť, naspäť, pod vlastnú kontrolu. Rozumom, emóciami, duchovne, celou bytosťou a prijať fakty, ktoré sú mimo jeho sféry vplyvu ako – vonkajšie okolnosti. „Vždy si nejaké“, uzavrel si autor úvahy pre seba i pre nás.

Myslím, že tá úľava, ktorú to prinieslo, je z knihy cítiť. Vrátila sa tým k nemu istota a pocit bezpečnosti, ako vnútorná kvalita.

Milan Šimečka píše a uvažuje o konci šesťdesiatych a prvej polovice sedemdesiatych rokov. Pôvodný nápad, písať o šesťdesiatom ôsmom, opustil. Písal o ňom už skoro každý.

Pamätám si tie roky, kedy doznievala eufória a nádej zo šesťdesiateho ôsmeho roku. Aj začínajúce previerky a perzekúcie sa niesli v duchu viery, že to nemôže trvať dlho. Čo sa dialo potom: ako bolo okolo 70 000 ľudí vyhodených zo strany a zamestnania, mnohí ďalší aj nestraníci boli taktiež označení za nepriateľov, pod rôznymi menami. Hovorilo sa spolu o 600 000 postihnutých, najmä v oblasti profesionálneho uplatnenia. Hlavne rodinní príslušníci sa stali rukojemníkmi štátu, ktorý mal vo svojom vlastníctve a pod kontrolou všetko – školy, úrady, hospodárstvo, administratívu. Nakoniec, bola som jednou z nich.

Od sedemdesiateho, po perzekúciach, všetko akoby stíchlo a ľudia žili so zatajeným dychom. Vydýchli si až v osemdesiatom deviatom. Prevažne o tom ani nevedeli, okrem tých, ktorí vedeli, čo žijú a z čoho to majú výhody. A nevadilo im to. Tento proces aj s jeho fyziológiou, anatómiou, vôňou je obsahom tejto knihy.

Popri analýzach a úvahach, ako bol Šimečka zvyknutý písať z akademickej praxe, sa mu tu do pera tlačil príbeh. Vlastný, známych, priateľov ako zástupné príbehy za tie stovky, tisícky, ktoré sa mu diali pred očami.

V tejto knihe vlastne vzniká forma písania, ktorá je pre neho tak charakteristická – osobný príbeh, ľudský príbeh, v celej jeho komplexnosti, zasadený do vertikálneho i horizontálneho rámca okolností. Nie náhodou začal nasledujúcu knihu, Kruhová obrana, úvahou o veľkých a malých dejinách. Vyjasňoval v nej vlastné ponímanie ľudského života a všetkých okolností, vytvárajúcich veľké dejiny, v ktorých je život jednotlivca ukotvený .

Vždy sú nejaké veľké dejiny, okolnosti historické, politické, také, či onaké, vrátane rodinných, ale tie človeka nevyväzujú z jeho osobnej i dejinnej zodpovednosti za svoj vlastný život, okolo toho sa točili jeho úvahy.

Kniha Milana Šimečku Obnovenie poriadku mala mimoriadny význam v čase, kedy vyšla. Doma sa naplno ujala moci dezinterpretácia skutočnosti, k Charte 77 sa ešte len schyľovalo. Tlač bola spoľahlivo cenzurovaná a tak táto kniha pôsobila ako majestátny krížnik, ktorý vyplával na hladinu mŕtvého jazera, so zákazom plavby. Nikto nevedel prečo, len, že je to zakázané. A že sú za to sankcie, to stačilo. Ani lodička.

Aj pre zahraničie bola kniha zjavením. Veľkým zdrojom možností interpretácie súčasných dejín Československa, Slovenska a východného bloku. Isté stereotypy boli rovnaké v Maďarsku, Poľsku.

Vzápätí ju preložili v Taliansku, Nemecku, udelili mu za ňu cenu, bola vydávaná opakovane, vcelku i po kapitolách. Aj to je jej privilégiom. Každá kapitola obsahuje istý celok.

Sám autor hovorí v úvode, že pre neho sa po piatich rokoch života v období „normalizácie a konsolidácie“, naraz zdalo dôležité zachytiť tieto procesy. Procesy, ktoré boli pre socializmus typické, bežné, to obdobie šesťdesiateho ôsmeho bolo z normy, ako keď sa planéta vychýli z danej dráhy a je potom násilím vrátená naspäť. Pozoroval ako ľudia prestávajú veriť vlastnej pamäti, niektorí z pohodlnosti, iní pre kariéru, „pre poriadok“ vo vlastnom živote. Preto je názov knihy skutočne hlboko výstižný a mnohorozmerný.

Ak by politológovia hľadali korene súčasných prejavov ľudí v súkromí i vo funkciách, nájdu tu toho veľa. Ak by sociálni psychológovia hľadali vysvetlenia pre nepravdepodobné spôsoby správania ľudí, tiež sa môžu inšpirovať a ak každý z nás potrebuje inšpiráciu i odvahu, pozrieť sa na svoj vlastný život, tiež môže po tejto knihe siahnuť s dôverou.

September 2017

PhDr. Jolana Kusá

OBNOVENIE SPOMIENOK

Keď mi Milan niekedy v osemdesiatom štvrtom priniesol tento exemplár (mám ho tu, pred sebou) vtedy u nás „zakázanej písomnosti“ – londýnskeho druhého vydania Obnovení pořádku, napísal mi doň venovanie: Mirovi, za prvý rozhovor o tejto knihe. Milan.

Pravdaže, na tento konkrétny rozhovor si už vôbec nepamätám, na čo si však stále živo spomínam, sú nekonečné a búrlivé besedy s ním – kdekoľvek a kedykoľvek sa Milan objavil. Bol vášnivý diskutér, ktorý so svojimi podnetmi a replikami dominoval každej tomu prístupnej spoločnosti. Napríklad aj u mňa doma, kde z našich pravidelných priateľských posedení vytvoril diskusný klub. Áno, posedieť si, pokecať si, pohostiť sa a vypiť si na bežný slovenský spôsob; ale vyhradiť si pri tom neodmysliteľný čas aj na vážnu dišputu a rozjímanie na šimečkovský spôsob. Toto Milan zaviedol aj do disidentských, teda tajných, každokvartálnych stretávok komunistickým režimom odstavených československých (najmä českých) spisovateľov, vždy niekde v Čechách, na Morave, či na Slovensku. Tam sa napokon vytvoril úzus britkej polemiky medzi „optimistom“ Milanom Šimečkom s úvodným slovom, a „advocatom diavoli“ Milanom Uhdem ako jeho oponentom. Po tomto „predstavení“, na ktoré sme sa všetci prítomní vopred dlho tešili a ktoré sme s oboma aktérmi prežívali, nasledovala vždy búrlivá diskusia v pléne.

V takýchto besedách získaval Milan Šimečka často aj inšpiráciu pre svoju publicistiku. Tá bola jeho srdcovou záležitosťou. Bol to mág písaného slova, mág textu tvoreného na publikovanie tlačou. A to nielen vlastného textu. Áno, vždy prinášal vlastné texty, kapitoly pripravovaných prác, ktoré nám na našich posedeniach predčítaval a dychtivo počúval naše reakcie na ne; ale okrem toho na nás vždy naliehal, aby sme svoje postrehy, nápady a myšlienky dali na papier a podrobili čitateľskej recenzii nášho disispoločenstva i prístupnej verejnosti. „Miro, napíš to!“, počúval som často jeho nátlak proti rezignácii, ktorá nás vtedy opantala. „Miro, napíš to!“ počúvam ešte aj dnes rovnaký apel od jeho syna Martinho Milana (tak sme si ho zvykli identifikovať), a keď privriem oči, vidím na jeho mieste starého Šimečku.

Čítanie Šimečkovho Obnovenia poriadku nás prenáša do starých čias a pre tých, ktorí ich neprežili, to môže znieť ako dobre vymyslený príbeh na spôsob Orwella; ale pre nás, pamätníkov, je to vzrušujúce svedectvo doby. My sme v tom žili a každý príznak opakovania maniérov z tých čias v nás vyvoláva úzkostné pocity.

September 2017

PhDr. Miroslav Kusý

NA ÚVOD

Niet väčších zástancov poriadku, ako sú víťazní revolucionári.

Len čo sa nová revolučná moc ustanoví a vytvorí štát s vlastnými inštitúciami, len čo jej predstavitelia začnú zberať ovocie nového postavenia, stane sa poriadok posvätným pojmom. Z bývalých vodcov povstaní, iniciátorov štrajkov, organizátorov pouličných demonštrácií, rozširovateľov ilegálnej tlače, dômyselných ukrývačov zbraní, partizánov a veliteľov prepadových oddielov sa takmer za noc stávajú vyznávači poriadku a prísnej legality, ktorých poburuje každé neorganizované zhromaždenie ľudu, každý letáčik rozpísaný na písacom stroji, ba dokonca aj teoretická úvaha o eventuálnej reforme jestvujúceho systému. Tí istí ľudia, ktorí kedysi, ešte v starom parlamente, preslávili svoju stranu bojovnými vystúpeniami, prejavovali neskôr nefalšované rozhorčenie nad krotkou výhradou básnika či filozofa voči jestvujúcemu poriadku. Bol som svedkom, ako predstaviteľ štátu štítivo pripomenul neslýchanú bezočivosť akýchsi ľudí, čo neumelo rozmnožili leták zdôrazňujúci znenie zákona o volebnom práve. Počas vojny bol správcom ilegálnej tlačiarne. Poznal som však aj skromných buričov v rámci etablovaného systému, ktorí prešli na stranu poriadku, len čo v ňom dostali funkciu. Túto zmenu teda netreba vzťahovať iba na obdobie pred revolúciou a obdobie ponej. Nevyplýva ani tak zo všeobecnej zákonitosti dejín, ako skôr zo všeobecných zákonitostí, ktorým podliehajú ľudské bytosti v dejinách, revolucionárov nevynímajúc.

Pozorovanie, ktorým začínam svoju knihu, zaiste nie je objavné. Vzťahuje sa však na poriadok; je to pojem, ktorý som si zvolil za východisko. Viem, že to nie je pojem najpresnejší, nie je však o nič horší ako možno vedeckejšie pojmy, ktoré ponúka politológia, sociológia alebo filozofia. Samozrejme, nie je to ani môj pojem a ani moje osobné hľadisko. Nie je to dokonca ani pojem z prísnej reči straníckych uznesení, dokumentov a rozličných poučení. O to väčšmi je však práve poriadok (vyslovuj so smutnou a trpkou iróniou) zmyslom tých udalostí uplynulých ôsmich rokov, ktorým sa tu chcem venovať. V poriadku sa ukrýva množstvo významov, ktoré chcem ukázať. Slovom, poriadok je pojem, ktorý mi na tento účel najideálnejšie vyhovuje.

Udalosti, ktoré sa v roku 1968 odohrali v mojej krajine, dostali najrozmanitejšie pomenovania. Najvýstižnejšie sa mi však vidí, ak povieme, že z hľadiska celého systému reálneho socializmu v Československu jednoducho prepukol neporiadok. Neporiadok vovnútri i navonok. Moja krajina sa v tom čase podobala na planétu, ktorá sa v dôsledku zvláštneho zoskupenia síl vymkla zo svojej dráhy a letela si svojou cestou v nejasnej nádeji, že si azda nájde novú dráhu, ktorá bude bližšie k Slnku. V ustálenom európskom poriadku to bol od samého začiatku dosť riskantný podnik. O to väčšmi jej let priťahoval pozornosť; u divákov na Západe vyvolával rozochvenie, na Východe obavy.

Dnes si už lepšie dokážem predstaviť, že muži, ktorí cítili zodpovednosť za celý systém obežníc, sa na nezodpovedné manévre československej družice pozerali nevraživo. Či už oprávnene, alebo nie, jedného dňa dospeli k presdedčeniu, že moja krajina ohrozuje vesmírny poriadok a raz by mohla vychýliť z obežnej dráhy aj ostatné planéty. Uzniesli sa teda, že ju vrátia na pôvodné miesto a dôslednejšie ju poučia o zmysle pre poriadok. Ako je známe, spravili to s takým počtom zbraní, že paradoxne zvýšili historickú závažnosť krátkodobého československého neporiadku. To sa stalo a to je podstatné.

Keď sa divadlo skončilo a diváci sa pobrali domov, zasadli novinári, historici, sociológovia, aby podali správu o tom, čo sa vlastne stalo. Čítal som dosť kníh, ktoré sa zaoberajú československými udalosťami z roku 1968, no ešte viac je tých, ktoré som nečítal. Pre čitateľov je vždy najzaujímavejšie to, čo sa vymkne zo všednosti a má akúsi príchuť dobrodružstva. Aj keď ide o dobrodružstvo celej krajiny a jej ľudu. Mnohé z tých kníh však neboli napísané iba preto, aby uspokojili momentálny čitateľský záujem. Nepochybne sledovali aj nadčasovejšie poslanie. Mnohé z nich boli písané s vedomím, že to prevratné obdobie československých národných dejín by mohlo byť výrazom všeobecnejších historických tendencií, že by mohlo osvetliť skryté, podzemné prúdenie v sociálnych systémoch východnej Európy a ukázať sa napokon ako predznamenanie budúcnosti, v ktorej by sa po strate krajností i dobrodružstvo mohlo stať všedným rámcom života spoločnosti.

Vedený obidvoma pohnútkami začal som na začiatku konsolidácie, v roku 1971, písať knihu o roku 1968. Rýchlo som napísal niekoľko kapitol a potom som si k nedopísanému rukopisu sadal čoraz zriedkavejšie. Skľučovalo ma vedomie, že s pribúdajúcim časom sa moja práca javí iba ako číselné rozmnoženie toho typu literatúry o Československu, na napísanie ktorej mali autori lepšie podmienky. Moje nové zamestnanie šoféra, neskôr remeselníka-špecialistu a ešte neskôr strojníka na rýpadle mi síce rozširovalo obzor, ale inak mi ponechávalo čoraz menej fyzických a psychických síl na dovŕšenie práce, o zmysle ktorej som už mal pochybnosti. Tak sa stalo, že kniha ostala nedopísaná, pri domovej prehliadke bola zhabaná a dnes je spolu s mnohými inými mojimi rukopismi súčasťou vyšetrovacieho spisu VŠ - ČSV - 4/1975 na vyšetrovacej správe Štátnej bezpečnosti.

Musím však priznať i to, že s ubiehajúcimi rokmi som sa dostával do vnútorných rozporov a môj pohľad na udalosti z roku 1968 postupne strácal svoju pôvodnú odhaľovaciu jednoznačnosť. Pomaly sa relativizovalo aj striktné morálne hľadisko, jednoznačné sympatie a antipatie. Svoju úlohu v odpatetizovaní celej problematiky, prirodzene, zohral pohľad na smutné divadlo hromadnej konverzie a údiv nad ľahkosťou, s akou tie isté ústa vášnivo odsudzovali všetko, na čo ešte prednedávnom prisahali.

Po piatich rokoch celkom novej skúsenosti sa mi začala dôležitosť publicistickej výpovede ukazovať trochu inak. Prestala ma tak nástojčivo zaujímať analýza udalostí z roku 1968. Už aj samotné spomienky na toto krátke obdobie sa stávali nespoľahlivými. Pomaly všetko začínalo vyzerať ako legenda. Tlak oficiálnej propagandy spôsoboval, že mnohí ľudia začali pochybovať o pravdivosti svojej najvlastnejšej skúsenosti. Čítal som noviny a časopisy z toho obdobia a slová, ktoré sme vtedy používali, mi pripadali nepríhodné, neprimerané novej skúsenosti. Časový odstup vykonal svoje. Na triezve historické hodnotenie je vraj takýto odstup potrebný, dokonca žiadúci. Ale na triezve hodnotenie som mal pramalú chuť. Nechcelo sa mi prehŕňať sa napríklad v halde omylov a politickej naivity, ktorú tento výbuch národných emócií navŕšil. To nepochybne spravia iní.

Zrazu sa mi zdalo omnoho dôležitejšie opísať a pochopiť dobu po rozpade oných národných emócií. Dobu, ktorá bola oficiálne označená ako obdobie konsolidácie a normalizácie, dobu, v ktorej, povedané inými slovami, bola vykoľajená planéta vrátená na svoju pôvodnú dráhu. Nová téma mi umožní, aby som sa zaoberal situáciou typickou pre reálny socializmus; rok 1968 bol situáciou atypickou. Zdalo sa mi, že i pre budúcnosť je vari potrebnejšie vyznať sa v dejoch typických pre celý systém existujúceho socializmu než v historickej výnimočnosti, ktorá sa sotva zopakuje v rovnakej podobe.

Samozrejme, už predtým sme poznali základné funkcie systému, jeho silu i slabiny, vedeli sme o pevných pravidlách, ktorými sa riadi vnútorný život štátu, vedeli sme o nepísaných pravidlách, ktoré treba navonok rešpektovať. Sám som dokonale ovládal ideologickú frazeológiu, vedel som, aké významy sa skrývajú za slovami referátov na zjazdoch a redakčných článkov ústrednej straníckej tlače. A predsa som vtedy nevidel všetko, často som postával pred okrasným balastom, ktorý zastieral nahú pravdu, držal som sa ako kliešť starých ilúzií a rozličných netypických predností, ktoré sa v systéme presadili v dôsledku rýdzo československých podmienok, a tým ho čiastočne poeurópčili.

Obnovovanie všetkých funkcií systému som však už pozoroval bez ilúzií. Samotný proces obnovy poriadku ich ani nepripúšťal. V tomto procese už nebolo nič z toho postupného prerastania nových funkcií „diktatúry proletariátu“ do starých podmienok a národných tradícií, ktoré sa dalo sledovať v povojnových rokoch. Od roku 1970 boli umŕtvené funkcie systému obnovované kruto a bez ohľadu na stupeň predchádzajúceho vývoja. Skôr naopak, z národného vedomia boli dôsledne vygumovávané čo len spomienky na dosiahnutú úroveň ideologickej triezvosti, ekonomického myslenia, kultúrnej tolerancie a politickej vecnosti. Preto sa aj všetky súčasti tohto procesu prejavovali s nebývalou zreteľnosťou, jasnosťou a transparentnosťou. Toto obnovovanie poriadku už nebolo schopné vytvoriť mýty, a úprimne povedané, ani sa o to neusilovalo; namiesto mýtov používalo už iba ošúchané frázy, a ani sa nenamáhalo obostrieť ich zdaním vierohodnosti. Všetko bolo odrazu ako na dlani a lákalo ma, aby som túto zreteľnosť využil a zaznamenal, kým ju nezotrie prirodzený zovšedňujúci vývoj.

Na novej téme ma však vábil aj iný aspekt. Povedzme, že to bol ľudský faktor v procese obnovy poriadku. Už predtým, v roku 1968, som mal pocit, že zrýchlený beh dejín v mojej vlasti má akúsi divadelnú povahu. Mnohé predošlé zmeny prebiehali v pološere typickom pre socializmus, v tajných rokovacích miestnostiach a strážených sídlach politikov. Tváre hercov v týchto politických drámach ostávali utajené alebo mali nasadené známe fádne masky oficiálnej sivosti. Dráma roku 1968 však prebiehala na úplne osvetlenom javisku. Ľud začal odrazu vnímať štátnikov a aktérov drámy ako ľudské bytosti, a nie ako ťažkopádnych panákov s večnou frázou na jazyku. Videl ich odrazu plakať, videl ich tváre vyčerpané únavou, mravnými pochybnosťami a ľudskou slabosťou. Samozrejme, vďaka televízii. Vtedy sa takmer v jedinom okamihu zrodil verejný život a mnohým ľuďom sa politika po prvý raz v živote začala javiť ako dielo ľudských bytostí, a nie ako únavné a nekonečne nudné, nepreniknuteľné a anonymné šikanovanie, ktoré prichodí odkiaľsi zhora. Aj prvá fáza obnovy poriadku prebiehala na osvetlenom javisku. Ľudia si dobre pamätali hercov a dobre poznali ich úlohy. Preto s istou dychtivosťou sledovali, ako si počínajú v úplne novej hre a v úplne novej réžii. Môžem vari bez zveličovania povedať, že dej po roku 1970 sa pre domáci ľud nikdy nerozvíjal ako abstraktný proces „upevňovania vedúcej úlohy strany, likvidácie exponentov pravice, očisty československej kultúry, prehlbovania spolupráce medzi socialistickými štátmi atď.“, ale ako historické predstavenie so živými postavami, ako hra o zrade, láske a nenávisti, obetavosti a čachrovaní, veľkosti a nízkosti, pomste a odpustení, zbabelosti a hrdosti, ako hra o statočnosti a prefíkanosti, hra o vzostupoch a pádoch, o peniazoch a o závisti, a vôbec o všetkom, čo je také hlboko ľudské. Netajím, že aj ja som historické udalosti videl predovšetkým v tejto podobe, že len v tejto podobe ma uchvacovali a až neskôr som bol schopný podriadiť sa profesionálnym návykom a pátrať po abstraktných tendenciách, vývojových líniách, podstatách javového diania, historických zovšeobecneniach, paralelách a poučeniach. Pretože si to uvedomujem, nechcem priveľmi plytvať zovšeobecneniami.

Trochu je to i cnosť z núdze. Dobre si uvedomujem, že dnes už nie som vstave napísať vedeckú rozpravu, najmä nie na túto tému. Nemám čas, aby som pátral po prameňoch, čítal staré noviny, vyhľadával citáty v knihách, ktoré mi pomáhali utvárať si pohľad na svet a na človeka, prehŕňať sa v štatistikách a v referátoch, overovať si fakty, ktoré mi pamäť vracia možno v trochu skreslenej podobe. Vstávam o piatej ráno do roboty a vraciam sa o štvrtej. Do archívu by ma nepustili a legitimácia univerzitnej knižnice, ktorá ma kedysi oprávňovala čítať libri prohibiti, už prepadla.

To však nie je to najdôležitejšie. Ubehlo už sedem rokov, čo som odišiel, presnejšie povedané, čo ma vyhodili z vysokej školy. Od tých čias som do vedeckej inštitúcie vstúpil asi tri razy, s pocitmi, o ktorých sa radšej nebudem rozpisovať. Sedem rokov som robotníkom a to človeka zmení. Rovnako ho zmení bezprávne postavenie, v ktorom po celé tie roky žijem.

Nie som už tým vysokoškolským učiteľom, ktorý sa pokúšal písať vedecké rozpravy a dokonca možno aj veril, že tzv. vedecký aparát a rešpektovanie zvyklostí vedeckej práce dodáva knihe váhu a dôležitosť. Čas odvial úctu k presnému vymedzeniu predmetu, historickému úvodu, zoznamu použitej literatúry a podobne. Ostýcham sa prečítať si dokonca aj to, čo som pred desiatimi či pätnástimi rokmi sám napísal, také mi to pripadá vzdialené. Niekedy vezmem do rúk štúdie a knihy, ktoré u nás (napodiv) stále vychádzajú a ktoré napríklad napísali aj niektorí z mojich bývalých priateľov. Čítam a nevychádzam z údivu. O čom to píšu? O perspektívach, o humanizme, o rozvíjaní marxizmu-leninizmu, o vedeckom prístupe, o socialistickej demokracii a vôbec o všetkom možnom. Obhajujú svoje práce na zasadaniach vedeckých rád, získavajú vedecké tituly a platové postupy. Prečítam zopár strán a uvažujem nad tým, či nemá pravdu oficiálna propaganda, keď tvrdí, že ľudia ako ja sú cudzincami vo svojej vlasti. Pretože to, čo čítam v knihách a časopisoch, sú akoby správy z iného sveta, ktorý pravdepodobne jestvuje, ale ja už o ňom nič neviem. Žijem v inom svete. A presviedčam sa, že môj dnešný svet, svet obyčajných ľudí bez privilégií, v ktorom, ako je deň dlhý, nezačujem ani jedinú z tých novinových fráz a vedeckých bombastickostí, je svetom skutočným, a ten druhý, oficiálny, je iba jeho platónskym tieňom. Poznám aj iné vysvetlenia, ale k nim sa dostanem neskôr.

Písal som v časoch, keď vládla cenzúra. Nebolo to ani také nepríjemné. Nešlo síce o úprimné, ale o pomerne vzrušujúce písanie. Človek napínal strunu a čakal, kedy praskne. Praskla často, ale neboli z toho nijaké mimoriadne nepríjemnosti. Písal som i v časoch, keď cenzúru zrušili. Každé napísané slovo sa vtedy bralo veľmi vážne; to bremeno zodpovednosti cítil človek až v zátylku. Písal som s obavami, ako to bude prijaté a aký bude ohlas. Práve teraz podobné starosti nemám. Túto prácu cenzúre predložiť nemienim, nemám však ani dostatok odvahy, aby som veril, že v dohľadnej dobe by mal opäť nadísť čas bez cenzúry. Povedal by som, že je to akurát najlepší čas na písanie. Sloboda je naozaj veľmi protikladný pojem!

I. NEPORIADOK

15. marca 1939 som stál na chodníku a díval som sa, ako sa po ulici valia motorizované jednotky nemeckej armády, nákladné autá, delá a najmä motocykle so sajdkárami, na ktorých boli guľomety. Mal som vtedy deväť rokov a ako chlapec som pravdepodobne obdivoval vyleštenú a exotickú vojenskú mašinériu. Za mnou však stála moja sestra, vtedy osemnásťročná, a tíško plakala. Plakala tak, ako som ju nikdy predtým plakať nevidel. A ja som pochopil, že sa odohráva čosi zlé. Bol tam s nami aj jeden môj čudný strýko. Tváril sa zhovievavo a povedal energicky, ako sa na muža patrí: „Neplač, hlupaňa, aspoň tu teraz bude poriadok!“

Ani neviem, prečo som si túto scénu uchoval v pamäti tak zreteľne. Akoby šlo o výjav z filmu, ktorý som videl desaťkrát za sebou. Dlho som však nevedel, že si ho pamätám tak presne. Vybavil sa mi skoro po tridsiatich rokoch, na jar v roku 1969, keď som v televízii sledoval prejav muža, ktorý sa mal onedlho stať vykonávateľom poriadku. Energicky, ako sa na muža patrí, hovoril o tom, že je čas nastoliť konečne poriadok. Vybrané publikum zaburácalo nadšením.

Asociácia týchto dvoch časových rovín doľahla na mňa tak ťaživo, že som si okamžite sadol, aby som o tej ťarche napísal do novín. Ale po niekoľkých vetách som sa vzdal. Zľakol som sa neblahej súvislosti a maľovania čerta na stenu. Pri štipke fantázie sa v tom čase dali ešte nájsť mnohé nádeje. V Prahe zatiaľ vládol zajakavý a rozpačitý Alexander Dubček, ktorý hovoril skôr o vývoji, o priestore než o poriadku. Veď ho aj kedysi, ešte v Bratislave na sekretariáte, prezývali Alexander Priestorovič. Mosty ešte neboli spálené a pojem poriadku si mohol každý vysvetľovať po svojom.

Zjednotiť mnohých pod heslom poriadku nestojí veľa námahy. Väčšina je vždy za poriadok. Pre túto väčšinu predstavuje poriadok bezpečie, stabilitu, sociálnu istotu, odhadnuteľnú budúcnosť pre seba a pre generáciu detí, dosiahnuteľný blahobyt atď. Pravda, ťažšie už bolo presvedčiť na jar roku 1969 väčšinu československých občanov, že majú za sebou krátku etapu katastrofálneho neporiadku. Ani jeden z tých významov pojmu poriadok, ktoré som vyrátal, a ani iné možné významy neboli až do 21. augusta narušené. Rozpadli sa fakticky až v dôsledku invázie. Preto sa aj sovietska interpretácia roku 1968 ako kontrarevolúcie zdala absurdná každému, kto aspoň trochu chápal význam tohto pojmu. Všetky oficiálne orgány Československa tento pojem odmietli a po všetkých peripetiách dávajú dokonca aj dnes prednosť pojmu kríza. Čerstvá skúsenosť jednoducho nedovoľovala nazvať predaugustovú situáciu neporiadkom. Až v súvislosti so vstupom vôjsk, ktorý vážne narušil spomenuté bežné významy pojmu poriadok, sa mohla aspoň sčasti uplatniť výzva k poriadku ako demagogické heslo.

To, pravdaže, platí iba vtedy, ak do pojmu poriadok vkladáme významy verejného povedomia, ktoré som uviedol vyššie. V roku 1969 však slovo poriadok začínalo mať aj iný význam. Výzvam k poriadku tlieskali predovšetkým tí, pre ktorých boli skrytým prísľubom návratu ku všetkým súčastiam politického systému, ktoré spochybnil búrlivý vývoj v roku 1968. Ak sa hovorilo o poriadku, rozumel sa poriadok z obdobia pred rokom 1968, aj keď sa v tom čase nik neopovážil otvorene formulovať svoju záľubu v prísnom systéme minulosti. Na verejnosti vystupovali všetci vysokí funkcionári strany a štátu ako neochvejní stúpenci obrodného procesu a sľubovali zachovať i v budúcnosti jeho pozitívne stránky. Ale kto z nich tajne netúžil po jednoduchom systéme úplnej občianskej poslušnosti, ktorá tak uľahčuje ťažkú prácu politikov? Kto z nich po prekonaných mesiacoch napätia, namáhavých nekonečných schôdzí, diskusií, dobiedzavosti televíznych reportérov, novinárov a požiadaviek neposlušného ľudu netúžil tajne po pokoji?

Bol teda, alebo nebol v Československu neporiadok?

Koniec ukážky

ISBN 978-80-89008-43-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

PREDSLOV

OBNOVENIE PORIADKU

OBNOVENIE SPOMIENOK

NA ÚVOD

I. NEPORIADOK