Elif Shafak

ARCHITEKTOV UČEŇ

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Elif Shafak 2014

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2017

Translation © Katarína Varsiková 2017

ISBN 978-80-556-2588-1

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, žiadnymi prostriedkami, ani elektronickými, ani mechanickými, ani vo forme fotokópií, nahrávok, prostredníctvom súčasného a ani budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Všetkým učňom na svete – nikto nám nepovedal,

že najťažšie je ovládnuť remeslo lásky.

Na prvý pohľad som ťa miloval tisícimi srdcami

... Nechajme fanatikov v presvedčení, že milovať je hriech.

Nedbám na nich,

Pekelné plamene tohto hriechu nech ma spália.

Mihri Hatun, osmanská poetka, 16. storočie

Prebádal som svet a nenašiel nič hodné lásky,

A tak som cudzincom medzi vlastnými,

Vyhnancom z ich spoločenstva.

Mirabai, hinduistická poetka, 16. storočie

Spomedzi všetkých ľudí, ktorých stvoril Boh a šejtan zviedol z cesty, iba niekoľkí našli stred vesmíru, kde niet dobra ani zla, minulosti ani budúcnosti, kde nejestvuje „Ja“ ani „Oni“, vojna, či dôvod na vojnu, len nekonečné more pokoja. A to, čo našli, bolo také úchvatné, že stratili schopnosť reči.

Zmilovali sa nad nimi anjeli a ponúkli im dve možnosti. Ak si želali nájsť stratený hlas, museli zabudnúť na všetko, čo videli, no hlboko v ich srdciach zostane pocit prázdna. Ak by si chceli tú krásu zapamätať, znamenalo by to, že sa ich mysle popletú natoľko, že nedokážu rozlíšiť pravdu od ilúzie. A tak sa hŕstka tých, čo narazili na tajomnú krajinu nezapísanú na nijakej mape, vrátila s pocitom túžby po čomsi, čo nevedeli pomenovať, alebo s množstvom nezodpovedaných otázok. Tí, čo túžia po úplnosti, sa budú volať milencami, a tí, čo túžia po vzdelaní, žiakmi.

Toto nám štyrom, svojim učňom, rozprával majster Sinan. Hľadel na nás uprene, s hlavou nachýlenou nabok, ani čo by sa pokúšal dovidieť nám do duše. Viem, že som býval márnivý a márnivosť takému obyčajnému chlapcovi neprináležala, no zakaždým, keď majster hovoril tento príbeh, som veril, že slová sú určené najmä mne. Jeho pohľad na mne občas nástojčivo prilipol, akoby čosi očakával. Vtedy som odvracal zrak, bál som sa, že ho sklamem, bál som sa, že mú tú vec nemôžem dať, hoci som netušil, o čo išlo. Ktovie, čo videl v mojich očiach? Predvídal vari, že v učení všetkých prevýšim, ale úboho zlyhám v láske?

Rád by som pri pohľade späť konštatoval, že som sa naučil milovať rovnako, ako som miloval učiť sa. No klamstvom by som si prikúril do zajtrajšieho kotla pekelného, a ktovie, či mi zajtrajšok už neklope na dvere, keďže som ako ten starý dub, čo ešte vždy stojí.

Bolo nás šesť: majster, učni a biely slon. Všetko sme budovali spoločne – mešity, mosty, madrasy, zájazdné hostince, útulne pre žobrákov, vodovody... Už je to tak dávno, že myseľ obrusuje aj tie najostrejšie kontúry, rozpúšťa spomienky do tekutej bolesti. Obrysy tvárí plávajúce v mojej hlave zakaždým, keď sa ponorím do minulých dní, vznikli možno neskôr, aby zmiernili výčitky, že som na ne zabudol. Hoci si pamätám na dané a nedodržané sľuby, každý jeden z nich. Je to zvláštne, tváre sú viditeľné a pevné, a pritom z mysle vyprchajú, a slová, ktoré sú len dychom, zostávajú.

Vykĺzli. Jeden po druhom. Prečo sa oni pominuli, a ja som sa dožil tohto vysokého veku, vie len Boh a nikto iný. Každý deň myslím na Istanbul. Ľudia prechádzajú nádvoriami mešít, a pritom nevedia, nevidia. Predpokladajú, že budovy okolo nich tam stoja od čias Noaha. Nie je to tak. My sme ich postavili, moslimovia aj kresťania, remeselníci aj galejní otroci, ľudia a zvieratá, deň za dňom. No Istanbul je mesto, ktoré ľahko zabúda. Všetko sa tam píše do vody, okrem diel môjho majstra, tie sú vytesané do kameňa.

Pod jedným kameňom som pochoval svoje tajomstvo. Ubehlo veľa času, ale zaiste tam je dodnes, čaká na odhalenie. Ktovie, či ho raz niekto odkryje? Ak áno, pochopí? Nevie o tom nik, ale v útrobách jednej zo stoviek budov, ktoré postavil môj majster, spočíva stred vesmíru.

Agra, India, 1632

Istanbul 22. decembra 1574

Po polnoci bolo počuť divý ston vychádzajúci z hlbín. Okamžite zvuk spoznal, bola to tá najväčšia mačka v sultánovom paláci, kaspický tiger s jantárovými očami a so zlatistou srsťou. Srdce mu zamrelo pri predstave, čo alebo kto mohol šelmu vyrušiť. V túto neskorú nočnú hodinu by mali všetci spať, ľudia, zvieratá, aj džin. V meste siedmich pahorkov boli okrem nočných strážcov na pochôdzke ulicami len dva druhy ľudí: tí, ktorí sa modlili, a tí, ktorí hrešili.

Aj Džahan bol hore a pracoval.

„Práca je pre nás to, čo pre iných modlitba,“ vravieval majster často. „Je to náš spôsob rozhovoru s Bohom.“

„Ako nám odpovedá?“ opýtal sa raz Džahan, keď bol ešte oveľa mladší.

„Tak, že nám pridelí viac práce, pravdaže.“

Ak by to mala byť pravda, tak mal s Najvyšším naozaj dôverný vzťah, pomyslel si Džahan v duchu, keďže sa ohýbal, koľko vládal, aby sa zdokonalil nie v jednom, ale v dvoch remeslách. Bol krotiteľom slona a kresličom. Dve remeslá a jeden majster, ktorého si vážil, obdivoval a tajne túžil predčiť. Majster bol Sinan, hlavný kráľovský architekt.

Sinan mal stovky študentov, tisícky robotníkov a mnoho ďalších prisluhovačov. A popri tom všetkom iba štyroch učňov. Džahan bol hrdý, že je jedným z nich, no v hĺbke duše aj zmätený. Prečo si majster zvolil práve jeho, obyčajného sluhu a úbohého krotiteľa slonov, keď si mohol vyberať spomedzi toľkých nováčikov v palácovej škole? Táto predstava, namiesto toho, aby mu dvíhala sebavedomie, ho stiesňovala. V mysli mu hlodala obava, že by napriek všetkému úsiliu mohol sklamať jediného človeka na svete, ktorý mu veril.

Najnovšie dostal za úlohu nakresliť hamam. Majstrove pokyny boli jasné: vyvýšená mramorová vaňa, ktorá bude vyhrievaná odspodu, potrubie v stenách odvádzajúce dym, podoprená kupola, dvoje dvier z dvoch protiľahlých ulíc, zabezpečujúcich oddelenie mužov a žien. A tak Džahan v túto zlovestnú noc pracoval na zadaní, usadený na hrubo zhlobenom stolci vo svojej chatrči v sultánovom zverinci.

Zaklonený a zamračený skúmal svoj návrh, zdal sa mu neohrabaný, bez vznešenosti a harmónie. Ako zvyčajne, nakresliť prízemie bolo jednoduchšie než nakresliť kupolu. Hoci mal vyše štyridsať rokov, teda vek, keď sa Mohamed stal Prorokom, a vo svojom remesle sa vyznal, radšej by bol kopal základy holými rukami, než sa zaoberal oblúkmi a stropmi. Kiežby sa im dalo nejako nadobro vyhnúť, kiežby ľudia dokázali žiť pod holým nebom, otvorení a bez obáv, sledujúc hviezdy a sledovaní hviezdami, bez potreby čokoľvek ukrývať!

S pocitom frustrácie sa púšťal do nového nákresu na papier, ktorý ukoristil palácovým pisárom, keď tu znova začul tigra. Stuhol, zdvihol bradu a zostal nehybne načúvať. Ten desivý zvuk znamenal varovanie nepriateľa, aby sa neopovážil priblížiť, tuhla z neho krv v žilách.

Džahan otvoril potichu dvere a hľadel do šera, ktoré ho obklopovalo. Ďalšie zavytie, nie také hlasné ako predchádzajúce, ale rovnako hrozivé. A odrazu sa prebrali ostatné zvieratá: do tmy zaškriekal papagáj, zabručali nosorožce, odpovedalo im znepokojené medvedie mrmlanie. Neďaleko zareval lev a zvuk sa spojil so zakvílením leoparda. Na pozadí sa ozývalo neprestajné frenetické dupotanie zajačích nôh, dávali najavo svoj strach. Opice všetkých prekričali svojím vreskotom a pišťaním, hoci ich bolo len päť. Prebrali sa aj kone, nepokojne prešľapovali v stajniach a erdžali. A uprostred toho celého Džahan rozpoznal hlas slona, ktorý sa krátko a neochotne pridal k tomuto koncertu. Niečo zvieratá rozrušilo. Džahan si prehodil cez plecia plášť, vzal olejovú lampu a vykradol sa na dvor.

Vzduch bol ostrý, naplnený prenikavou arómou zimných kvetov a divých bylín. Už po niekoľkých krokoch si všimol krotiteľov, ktorí sa krčili pod stromom a šepkali si. Zbadali ho prichádzať a spýtavo naňho pozreli, no Džahan im nič nepovedal, len sa spýtal:

„Čo sa deje?“

„Zvieratá sú nervózne,“ odpovedal krotiteľ žiráf Dara nervóznym hlasom.

„Mohol by to byť vlk,“ okúsil Džahan.

Stalo sa to pred dvoma rokmi, začiatkom krutej zimy zliezli raz vlky do mesta a snorili v štvrtiach Židov, moslimov aj kresťanov. Niekoľko sa prešmyklo, nevedno ako, cez brány, a napadli sultánove kačice, labute a pávy, úplný chaos. Celé dni čistili kríky a černičie od krvavého peria. No teraz mesto neležalo pod snehom ani nebolo nijako špeciálne zima. Nech už zvieratá rozrušilo čokoľvek, pochádzalo to zvnútra paláca.

„Skontrolujte všetky zákutia,“ povedal Olev, krotiteľ levov, veľký neohrabaný muž s planúcimi vlasmi a kučeravou bradou toho istého odtieňa. Bez jeho vedomia sa v týchto končinách neprijalo nijaké rozhodnutie. Energický a svalnatý, stál vysoko v očiach všetkých sluhov. Smrteľník, ktorý velí levovi, je niekto, kto si zaslúži trocha úcty aj od sultána.

Rozdelili sa na skupinky a preskúmali stodoly, stajne, chlievy, rybníky, kurníky a klietky, aby skontrolovali, či neuniklo ani jediné zviera. Zdalo sa, že všetci obyvatelia zverinca sú na svojich miestach. Levy, opice, hyeny, jelene s plochými rohmi, líšky, norky, rysy, divé kozy, divé mačky, gazely, obrie korytnačky, srnce, pštrosy, husi, dikobrazy, jašterice, zajace, hady, krokodíly, skunky, leopard, zebra, žirafa, tiger a slon.

Zašiel sa pozrieť za Chotom – tridsaťpäťročným, nezvyčajne svetlým sloním samcom, čo meral šesť lakťov. Džahanovi pripadal mimoriadne napätý, uši mal nastražené ako plachty vo vetre. Usmial sa na zviera, ktorého správanie tak dokonale poznal.

„Čo je? Cítiš nebezpečenstvo?“ potľapkal slona po boku a dal mu za hrsť sladkých mandlí, ktoré mal vždy pri sebe.

Chota maškrtu nikdy neodmietol, pomocou chobota si hodil mandle do papule a neprestal pritom hľadieť na bránu. Nakláňal sa dopredu, svojou veľkou váhou spočíval na predných nohách, citlivé laby pritisnuté k zemi, znehybnel, snažiac sa zachytiť vzdialený zvuk.

„Upokoj, sa, všetko je v poriadku,“ húdol Džahan, hoci sám neveril vlastným slovám. Slon takisto nie.

Na spiatočnej ceste zbadal Oleva, ako kráča smerom ku krotiteľom a prikazuje im, aby sa rozišli. „Všetko sme prehľadali, nikde nič!“

„Ale zvery...“ zaprotestoval jeden z nich.

Olev ukázal na Džahana a utrúsil: „Ind má pravdu, musel to byť vlk. Možno skôr šakal. Nech to bolo čokoľvek, je preč. Poďme spať.“

Nikto viac nenamietal. Prikyvovali, mrmlali a knísali sa k svojim pelechom, ktoré, síce drsné, pichľavé a plné vší, predstavovali jediné bezpečné a teplé miesto. Džahan zaostal.

„Nejdeš, sloniar?“ zavolal Kato, krotiteľ krokodílov.

„O chvíľu,“ odvetil Džahan, hľadiac smerom do dvora, odkiaľ začul čudný pridusený zvuk.

Nezabočil doľava smerom k svojej chatrči zo zvyškov nábytku a kameňa, ale vydal sa doprava k vysokému múru oddeľujúcemu dva dvory. Kráčal opatrne, ani čo by čakal na nejaký signál, že sa môže vrátiť k výkresu. Keď sa dostal k orgovánu na najvzdialenejšom konci, zbadal akýsi tieň. Vyzeral, akoby pochádzal zo sveta duchov, nejasný, nadpozemský, a Džahan by sa bol obrátil na odchod, nebyť toho, že prízrak odrazu otočil hlavu a ukázal tvár: Sibírčan Taras. Prežil už hádam všetky choroby a nehody, a bol tu zo všetkých najdlhšie. Videl sultánov prichádzať aj odchádzať. Videl mocných vo chvíli pokory, videl váľať sa v prachu hlavy, ktoré sa kedysi honosili tými najskvostnejšími turbanmi. Len dve veci sú isté, hovorievali sluhovia, Sibírčan Taras a peripetie lásky. Všetko ostatné je pominuteľné...

„Si to ty, Ind?“ spýtal sa Taras. „Zobudili ťa zvieratá, však?“

„Hej,“ odvetil Džahan. „Počul si aj ty ten zvuk pred chvíľou?“

Starec čosi zahundral, mohlo to byť áno aj nie.

„Išlo to odtiaľ,“ Džahan húdol svoje a naťahoval krk. Civel na múr týčiaci sa pred ním, na beztvarú masu odtieňa ónyxu, ktorá splývala s okolitou tmou. V tom okamihu mal pocit, že polnoc je plná duchov, kvíliacich a trúchliacich. Pri tej predstave ho striaslo.

Dvorom sa rozľahol tupý úder, nasledovala kaskáda krokov, akoby sa veľký dav ľudí dal odrazu na útek. Z útrob paláca sa ozvalo ženské zvresknutie, takmer neľudské, doznelo, ani čo by ho uťal, a zmenilo sa na vzlyk. Z iného rohu sa do noci ozval ďalší výkrik. Možno ozvena predchádzajúceho. A potom rovnako nečakane všetko stíchlo. Džahan sa inštinktívne pohol smerom k múru pred sebou.

„Kam ideš?“ zašepkal Taras, v očiach sa mu zablesol strach. „Je to zakázané.“

„Chcem zistiť, čo sa to deje,“ povedal Džahan.

„Nechoď tam,“ poradil mu starec.

Džahan zaváhal, hoci len na zlomok sekundy. „Pozriem sa, hneď som späť.“

„Bol by som rád, keby si to nerobil, ale ty ma aj tak neposlúchneš,“ povzdychol si Taras. „Daj si pozor a nezájdi ďaleko. Zostaň v záhrade, drž sa chrbtom k múru. Počuješ?“

„Neboj sa, vrátim sa hneď a budem opatrný.“

„Počkám na teba. Nepôjdem spať, kým sa nevrátiš.“

Džahan sa figliarsky usmial: „Bol by som rád, keby si to nerobil, ale ty ma aj tak neposlúchneš.“

Džahan pracoval nedávno so svojím majstrom na rekonštrukcii kráľovskej kuchyne. Spolu rozširovali hárem, bolo to nevyhnutné, pretože sa v posledných rokoch značne rozrástol. Aby nechodili hlavnou bránou, vyrobili si stavbári skratku – prevŕtali do múru vchod. Keď meškala dodávka dlaždíc, zahatali ho surovou tehlou a blatom.

S lampou v jednej ruke a s palicou v druhej oťukával Džahan múr na rôznych miestach. Istý čas sa ozýval rovnaký dutý zvuk, a odrazu – prázdne buchnutie. Zastal. Kľakol si a celou silou zatlačil do tehál. Najskôr odolávali, potom sa poddali. Lampu nechal za sebou, že ju vezme na spiatočnej ceste, a preliezol cez otvor na susedný dvor.

Mesiac zaplavoval podivným svitom ružovú záhradu, teraz cintorín ruží. Kríky kvitli celú jar v odtieňoch najjasnejšej červenej, ružovej a žltej, no teraz boli zoschnuté, akoby spálené, rozprestierali sa ako sivasté more. Srdce mu bilo tak prudko a nahlas, až sa bál, že ho niekto začuje. Striaslo ho pri predstave otrávených eunuchov, zaškrtených konkubín a sťatých vezírov, vriec nahádzaných do Bosporu, hoci sa ich obsah ešte hemžil životom. V tomto meste boli niektoré cintoríny na kopci, iné stovky siah pod hladinou mora.

Pred ním sa týčil stálozelený strom so stovkami šatiek, stužiek, príveskov a čipiek zavesených na konároch, Strom želaní. Keď mala niektorá z konkubín či odalisiek v háreme tajomstvo, ktoré nemohla zveriť nikomu inému iba Bohu, presvedčila niektorého z eunuchov, aby sem prišiel s nejakou čačkou, ktorá jej patrila. Tú potom priviazal o strom vedľa inej. A keďže priania žien si často protirečili, vetvy stromu sa krížili protichodnými túžbami a modlitbami. Hoci práve teraz, keď vánok zašelestil v listoch a premiešal želania, vyzeral strom veľmi mierumilovne. Tak mierumilovne, že Džahan neodolal a kráčal k nemu, hoci ubezpečoval Tarasa, že nezájde až tak ďaleko.

Bol sotva tridsať krokov od budovy v pozadí, napoly skrytej v korune Stromu želaní. Džahan postupoval pomaly, skúmajúc, zastavujúc sa a znova naberajúc odvahu rozhliadnuť sa.

Približne tucet hluchonemých pobehoval vľavo, vpravo, prechádzali od jedného vchodu k druhému. Niekoľkí niesli čosi, čo vyzeralo ako vrecia. Pochodne v rukách zanechávali vo vzduchu stopu uhlíkov, a keď si dve pochodne skrížili cestu, tiene na múre narástli.

Džahan nevedel, čo si o tom má myslieť, rozbehol sa smerom k zadnej budove a v nose s arómou sviežej zeme kráčal rovnako nečujne, ako dýchal. Urobil poloblúk a dostal sa na vzdialený koniec, na počudovanie nestrážený. Bez rozmýšľania vošiel dnu. Ak by sa zamyslel nad svojím počínaním, zamrel by od strachu, to vedel.

Vnútri bolo vlhko a chladno. Uprene hľadel do polotmy a pokračoval ďalej, hoci sa mu ježili chlpy na zátylku. Bolo prineskoro ľutovať, nebolo cesty späť, mohol len postupovať. Vkĺzol do nejasne osvetlenej komnaty, držal sa pri stene, dych sa mu zrýchlil. Obzeral sa: perleťové stolíky, na každom sklená misa, pohovky s vankúšmi, zrkadlá vo vyrezávaných a pozlátených rámoch, na stenách tapisérie a na dlážke naplnené vrecia.

Obzeral sa za seba, či ho niekto neprenasleduje, naklonil sa dopredu až zbadal čosi, z čoho mu stuhla krv v žilách: ruku. Bledú a ochabnutú, spočívala na mramorovej dlažbe pod hŕbou látky ako uhynutý vták. Akoby riadený vonkajšou silou, Džahan postupne uvoľnil otvory na vreciach a napoly odkryl ich obsah. Zmätene žmurkal, oči odmietali vidieť, čo srdce už zbadalo. Ruka patrila k ramenu, rameno k telíčku. V tých vreciach boli mŕtvoly. Mŕtvoly detí.

Dokopy štyri, všetko chlapci, ležali jeden vedľa druhého, od najvyššieho po najnižšieho. Najstarší bol už mládenec, najmladší batoľa. Kráľovské rúcha mali starostlivo nariasené, aby ani v smrti neprišli o dôstojnosť princov. Džahanovi padol zrak na najbližšie telo, chlapec so svetlou pleťou a s drsnými lícami. Díval sa na čiary na jeho dlani. Navzájom sa prelínajúce čiary ako stopy v piesku. Kto z predpovedačov budúcnosti by si trúfol predvídať takúto skorú smrť mladých princov, pomyslel si Džahan.

Pôsobili pokojne. Pleť sa im leskla, akoby vnútorným svetlom. Džahan sa nazdal, že neboli naozaj mŕtvi. Nehýbali sa, nerozprávali, premenili sa na čosi nepochopiteľné, niečo, čo poznali len oni, preto mali na tvárach ten výraz, ktorý sa podobal úsmevu.

Nohy sa mu podlamovali, ruky chveli, Džahan stál, neschopný pohybu. Až zvuk prichádzajúcich krokov ho vytrhol z hmly vlastného ohúrenia. Sotva nabral silu a poprikrýval mŕtvych, potom vytrielil do rohu a schoval sa za tapisériu pokrývajúcu celú stenu. V tej chvíli vkročili hluchonemí do miestnosti a priniesli ďalšie telo. Opatrne ho položil k ostatným.

Až vtedy si jeden z nich všimol, že látka prikrývajúca mŕtvolu na opačnom konci skĺzla dolu. Podišiel bližšie a obzeral sa. Nebol si istý, či to spôsobil on, alebo sa sem ktosi vkradol medzitým, ako vyšli. Pokynul svojim druhom. Aj oni zastali a spolu začali prehľadávať miestnosť.

Džahan stál sám v rohu a len tenká látka ho oddeľovala od vrahov, život v ňom zamrzol. Takto teda, takto sa skončí jeho život. Toľko lží a podvodov ho sem priviedlo. Napodiv si so smútkom spomenul na lampu, ktorú nechal pri záhradnom múre mihotať sa vo vetre. Oči mu zaliali slzy, keď si pomyslel na slona a majstra, obaja určite spia spánkom nevinných. Myseľ mu potom zablúdila k žene, ktorú miloval. Kým ona a ostatní snívali v bezpečí svojich postelí, jeho zavraždia, pretože videl, čo nemal. A to všetko pre jeho zvedavosť, tú nehanebnú, neskrotnú zvedavosť, ktorá mu celý život prinášala len trampoty. Preklial sa. Na náhrobok by mu mali jasnými písmenami vytesať:

Tu leží muž, ktorému vlastná zvedavosť priniesla skazu.

Krotiteľ zvierat a architektov učeň.

Pomodlite sa za jeho nevedomú dušu.

Škoda, že tu nie je nikto, kto by mu splnil toto posledné želanie.

V sídle na opačnom konci Istanbulu bdela v tú istú noc kahya, hlavná slúžka v dome, prstami preberala ruženec. Líca mala vráskavé ako sušené hrozienka, chudé telo zhrbené, a na starobu takmer oslepla. Napriek tomu v útrobách sídla svojho pána videla ako jastrab. Poznala každú puklinu a škáru, každý uvoľnený pánt, vŕzgajúci schod... Nikto iný pod tou strechou nepoznal dom tak dokonale ako ona, nikto nebol taký oddaný jeho pánovi. V tom si bola načistom.

Všade panoval pokoj, ozývalo sa len chrápanie z príbytkov sluhov. Občas zachytila jemný, takmer nečujný dych za zavretými dverami knižnice. Tam spal Sinan, no ako vždy pracoval do noci. Zvyčajne trávil večery so svojou rodinou, pred večerou sa utiahol do haremliku, súkromných miestností domu, kde bývala jeho manželka a dcéra, kam sa nijaký učeň nikdy nedostal. No dnes, ako sa to stávalo často, sa po prerušení pôstu odobral k svojim výkresom. Tam aj zaspal uprostred kníh a zvitkov, v miestnosti, do ktorej slnko zavítalo spomedzi všetkých ostatných v rozľahlom veľkorysom dome ako prvé. Kahya mu tu pripravila lôžko, prestrela na koberec podložku.

Pracoval priveľa, hoci mal už osemdesiatpäť rokov. V jeho veku by mal človek už odpočívať a venovať sa modlitbám, obklopený deťmi a vnúčatami. Zvyšok síl by mal využiť na púť do Mekky, a ak by cestou tam skonal, tým lepšie pre jeho dušu. Prečo sa pán nepripravoval na večnosť? A ak sa pripravoval, tak čo ešte robil na stavbách v elegantnom rúchu pokrytom prachom a blatom? A ak bola kahya namrzená, že sa pán lepšie nestará o svoju spásu, rovnako namrzená bola aj na sultána a každého z vezírov, ktorí toho človeka tak unavovali. Hnevala sa na Sinanových učňov, že z pliec svojho pána nesňali tú ťarchu. Leniví mládenci! A ani to neboli už mládenci. Štyroch z nich poznala, keď im ešte mlieko tieklo po brade. Najtalentovanejší a najutiahnutejší bol Nikola, Davud bol dychtivý a vážny, no príliš netrpezlivý, Jusuf, nemý a plný tajomstiev ako hustý, nepreniknuteľný les, a ten Ind, Džahan, a jeho neprestajné otázky: Prečo toto takto? A ako toto funguje? Hoci odpovede takmer nevnímal.

Dumala a modlila sa a dlhú chvíľu hľadela do prázdnoty pred svojimi očami. Palcom, ukazovákom a prostredníkom preberala jantárové guľôčky, jednu po druhej, až jej prsty znehybneli a doznela aj chvála Bohu, mrmlanie Alhamdulillah, Alhamdulillah. Hlava jej odkväcla, ústa sa otvorili a vydral sa povzdych.

O chvíľu, či o celú hodinu, nedokázala odhadnúť čas, sa zobudila na vzdialený lomoz. Dupot kopýt a hrkot kolies na dlažbe. V plnej rýchlosti sa valil koč a podľa všetkého mieril k nim. Sinanov dom bol jediným sídlom na konci slepej ulice. Ak koč zahne za roh, nemá ku komu ísť. Zalomcovala ňou triaška, po chrbte jej prebehol mráz.

Zamrmlala modlitbu proti nečistým duchom a napriek svojmu veku sa svižne zdvihla. Krátkym hojdavým krokom zišla po schodoch a chodbách, až vyšla na vnútorné nádvorie, rozdelené vyvýšenými terasami, so sladko voňajúcou fontánou; záhrada napĺňala radosťou srdce každého návštevníka. Bola dielom majstra, s osobitným povolením sultána pritekala voda do domu, čo vzbudzovalo u nepriateľov žiarlivosť a nenávisť. Vodné koleso sa pokojne krútilo, pravidelne klokotalo, upokojovalo v nepredvídateľnom kolobehu života.

Strieborný kosák mesiaca sa skryl za mrak a na krátky okamih bridlicovo sivé nebo splynulo so zemou. Najbližšia cestička napravo viedla strmo dolu k pozemku, kde sa pestovali bylinky a zelenina. Vydala sa druhou cestičkou, tá ju viedla hore smerom k nádvoriu. Na jednej strane bola studňa, v zime i v lete plná ľadovej vody. V opačnom rohu boli toalety, vyhla sa im oblúkom, ako vždy. Šarapatili tam džinovia a kto ich uprostred noci vyrušil, zostal až do súdneho dňa mrzákom. Kliatba bola taká silná, že ani sedem generácii ju nedokázalo prelomiť. A keďže kahya neznášala nočník ešte väčšmi ako toalety počas noci, nikdy po zotmení nejedla a nepila, aby nemusela poslúchnuť volanie prírody.

Nadmieru rozrušená prišla k bráne vedúcej na ulicu. Tri veci v jej živote nikdy neveštili nič dobré: muž, ktorý svoj život zapredal šejtanovi, žena pyšná na svoju krásu a správa, ktorá nepočkala do rána.

Voz onedlho zastal na opačnej strane vysokého plota. Kôň odfrkol, zazneli ťažké kroky. Kahya cítila vo vzduchu pot, nevedela rozoznať, či pochádzal od koňa, alebo posla. Nenáhlila sa spoznať votrelca. Najskôr sedem ráz odriekala súru al-Falaq. Hľadám útočisko u Vládcu úsvitu, spásu pred zlobou všetkých, ktorých vytvoril, pred zlobou temnej noci a pred zlobou žien, ktoré fúkajú na uzly.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana