M. J. Arlidge

LIAR LIAR

Copyright © M. J. Arlidge, 2015

The author has asserted his moral rights.

All rights reserved.

Translation © 2017 by Matúš Kyčina

Jacket design © 2017 by Marek Novák

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Liar Liar (Penguin Books, London 2015) preložil Matúš Kyčina.

Redigoval Ladislav Sokol.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava,

v roku 2017 ako svoju 1141. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5619-4

1

Luke vyliezol z okna na rímsu, chytil sa plastového odkvapu a opatrne sa postavil. Odkvap zlovestne zaškrípal, akoby sa už-už chcel odtrhnúť; Luke si však nemohol dovoliť váhanie. Točila sa mu hlava a lapal dych, ale predovšetkým bol na smrť vydesený.

Zdvihol sa ľadový vietor a šklbal ľahkým bavlneným pyžamom, akoby to bol šarkan. Luke strácal cit v chodidlách, chlad studeného kameňa mu pomaly stúpal telom. Šestnásťročný chlapec si uvedomil, že musí konať, inak zomrie.

Pomaličky postupoval dopredu, oči stále upieral na rímsu. Autá a chodci vyzerali takí maličkí a nemilosrdná betónová cesta taká vzdialená. Výšky mu odjakživa nerobili dobre, v prvom okamihu pri pohľade z vyššie položeného miesta takmer skamenel. Najradšej by sa otočil a zaliezol naspäť do bytu. Stál však pevne. Nechcel veriť, nad čím práve uvažuje, no nemal na výber. Povolil zovretie, presunul sa na samý okraj rímsy a pripravoval sa na skok. V duchu odpočítaval. Tri, dva, jeden…

V poslednej chvíli stratil nervy a znova sa chytil. Chrbtom sa tlačil o železný okenný rám, zavrel oči, aby unikol blížiacej sa panike. Ak skočí, zomrie. Musí predsa existovať iný spôsob. Čo má robiť? Otočil sa k oknu a naposledy pozrel na hrôzostrašný výjav.

Podkrovná izba bola v plameňoch. Stalo sa to tak rýchlo, že si ani nestihol uvedomiť sled udalostí. Ľahol si ako zvyčajne, ale onedlho ho zobudil požiarny poplach. Vypotácal sa z postele, ospalý a zmätený mával rukami v márnej snahe rozohnať hustý dym v miestnosti. Nejako sa mu podarilo prejsť k dverám, no vzápätí si uvedomil, že je neskoro. Úzke schodisko bolo v plameňoch, ohnivé jazyky sa tisli cez poodchýlené dvere.

Vydesený tínedžer sledoval, ako sa celý jeho dovtedajší život mení na dym. Učebnice, futbalový dres, výkresy, plagáty zbožňovaného FC Southampton – všetko pohltili plamene. Teplota v miestnosti stúpala každú sekundu, pod stropom sa vytvoril hrozivý oblak vriaceho vzduchu.

Zabuchol okno, teplota na chvíľočku klesla, no iba na okamih. Onedlho sa vnútrajšok domu rozpáli, rozbije okná a výbuch ho sotí na ulicu. Nemá na výber. Musí byť odvážny. Spravil krok dopredu, vykríkol matkino meno a odrazil sa z rímsy.

2

Bola už takmer polnoc, na opustenom cintoríne kľučkovala pomedzi hroby osamotená postava. Jednoduché náhrobky s krížom kontrastovali s honosne prečačkanými rodinnými kryptami, zdobenými sochami a mramorovými tabuľami. Vetrom ošľahaní cherubíni a anjeli milosrdenstva pôsobili v mesačnom svite hrozivo a ako bez života. Helen Graceová pridala a pritiahla si šál ku krku. Dostala ho na Vianoce od kolegyne Brooksovej, a keď sa na nad cintorín zniesla tma a teplota padala pod nulu, bol to hotový dar z nebies.

Zem primrzla, Helen odbočila z hlavného chodníka, pod nohami jej praskala tráva. Zamierila doľava do najvzdialenejšieho kúta. Onedlho stála pred jednoduchým náhrobkom bez mena a dátumu, s nápisom Nezabudnem. Inak tam nebolo nič, čo by naznačovalo totožnosť, vek ani pohlavie nebožtíka. Tak to bolo správne, pretože na tom mieste odpočívala jej sestra Marianne.

Mnoho zločincov odíde bez povšimnutia. Niektorých narýchlo spopolnia a pozostatky odovzdajú vetru, akoby chceli čím skôr vymazať každučkú spomienku na ich existenciu. Iných pochovajú na väzenskom cintoríne pre nechcených, ale to by Helen v prípade sestry nikdy nedopustila. V istom zmysle sa cítila zodpovedná za jej smrť a nechcela ju nadobro opustiť.

Pri pohľade na jednoduchý hrob ju premkol pocit viny. Anonymný epitaf akoby prehováral priamo k nej – videla sestru, ako na ňu ukazuje prstom, že sa hanbí za vlastnú krv. Nebola to pravda, Helen napriek všetkému Marianne ľúbila, no sestrine zločiny boli také známe, že jednoducho musela byť pochovaná nenápadne, aby sa vyhlo nechutnému záujmu novinárov či pochopiteľnej zlosti pozostalých po obetiach. Takto ležala v anonymite, no ktovie, ako by to dopadlo, keby sa ľudia dozvedeli, že viacnásobná vrahyňa konečne našla pokoj.

Helen jediná prišla na pohreb a jediná tiež úprimne smútila. Mariannin syn sa stále neukázal, a keďže nikto iný o hrobe nevedel, zostávalo na nej, aby bojovala s burinou a uctila si sestrinu pamiatku. Helen sem chodievala raz či dva razy týždenne, podľa toho, ako mávala nočné a ako jej to umožnili hektické pracovné povinnosti. Zakaždým však prišla uprostred noci, aby ju nikto nemohol sledovať ani prekvapiť. Bola to bolestivá povinnosť a Helen netúžila po obecenstve.

Vymenila kvety v kamennej váze, naklonila sa a pobozkala náhrobný kameň. Potom povedala niekoľko slov, otočila sa a náhlila sa preč. Nemala problém prísť – nevyhýbala sa povinnostiam –, no dnes večer dul taký ľadový vietor, že ak by zostala ešte chvíľu, neskôr by určite pykala. Helen neznášala maródky – okrem toho na ne aj tak nemala čas – a navyše by už najradšej ležala doma. Preskočila zamknutú bránku a zamierila na parkovisko, opustené až na jej kawasaki.

Nasadla na motorku a zahľadela sa na mesto. Z Abbey Hillu bol vidieť celý Southampton, zakaždým jej to spravilo dobre, najmä v noci, keď mesto žiarilo a trblietalo sa plné nádeje a nočných pletiek.

Dnes večer nie. Zahľadela sa na mesto, ktoré už roky nazývala svojím domovom, a zadržala dych. Z kopca videla nie jeden, ani dva, ale hneď tri veľké požiare, zúrivé ohnivé jazyky olizovali nočnú oblohu.

Southampton vzbĺkol.

3

Thomas Simms zúrivo trúbil a hrešil. Napriek pokročilej hodine bola doprava neďaleko letiska prepchatá, nejaký kamión vraj postrácal náklad. Jednému zmätku sa ako-tak vyhol, tešil sa, že cesta domov do Millbrooku pôjde hladko, no namiesto toho sa zamotal do ďalšej zápchy. Bolo už po polnoci – kde sa tam nabralo toľko áut?

Prebehol niekoľko lokálnych staníc, hľadal dopravný servis, no našiel iba večerné relácie, kam volali poslucháči. Nahnevane vypol rádio. Čo robiť? Mohol by sa prešmyknúť cez priemyselnú zónu na Empress Road, ale to ho veľmi nelákalo, keďže teraz bude plná prostitútok. Pohľad na uzimené polonahé stvorenia mu nerobil dobre, nehovoriac o tom, ako si ho obzerali dievčatá aj pasáci, keď stál na červenej. Podľa okolností by uprednostňoval hlavnú cestu, no približujúca sa siréna ho napokon donútila zmeniť názor. Hasiči a záchranka sa prebíjali zápchou. Ak išli týmto smerom, znamenalo to jediné – problémy vpredu sa tak skoro neskončia.

Zaradil jednotku, vyšiel na chodník a približne po dvadsiatich metroch zabočil doľava na tmavú, jednosmernú cestu. Spokojne šliapol na plyn a prefrčal popri tabuli s prikázanou päťdesiatkou, akoby ani neexistovala. Po chvíli sa však spamätal a spomalil. Pri troche šťastia bude o niekoľko minút doma. Pobozká ženu a deti a zalezie do postele. Nemalo zmysel dráždiť policajtov, keď je tak blízko vytúženého cieľa.

Thomas ťahal šestnásť hodín denne vo svojej firme na letisku a tešil sa domov ako malý chlapec. To však neznamenalo, že spraví nejakú hlúposť. Isteže cítil pokušenie nezastaviť na červenú, aby sa vyhol nežiaducej pozornosti vycivenej feťáčky v legínach, no trpezlivo čakal, kým zasvieti zelená, a medzitým fantazíroval o teplej kráľovskej posteli, ktorá ho už čakala.

Prešiel cez centrum, zabočil na West Quay Road a z nej konečne zišiel do Millbrooku. Nebola to chýrna štvrť v meste, ale domy boli poctivé, susedia slušní, a predovšetkým tam bolo ticho. Teda väčšinou. Dnes zrejme všetci vyšli von a náhlili sa na Hillside Crescent. Ulicu, kde býval.

Thomas si podráždene mrmlal popod nos. Panebože, len nech to nie je nejaká šibnutá párty. Zopár drahších domov nedávno obsadili squatteri a odvtedy miestni veľa nenaspali. V poslednom čase sa však situácia upokojila a okrem toho na Hillside Crescent sa teraz nenáhlili nejakí pojašenci, ale normálni otcovia a matky. Niektorých dokonca poznal z ranného behu.

Nejako sa mu nepozdávalo, ako vážne sa tvária, a keď konečne zabočil na svoju ulicu, zistil dôvod. K nočnej oblohe stúpal hustý stĺp dymu osvetlený mdlým sodíkovým svetlom pouličných lámp. Niekomu horel dom.

Nečudo, že sa všetci tak splašili, na okolí boli iba viktoriánske domy – všade samá drevená podlaha a schodisko. Ak sa požiar začne šíriť, ktovie, kde skončí. Zmocňoval sa ho čoraz väčší nepokoj, niekoľkokrát musel zatrúbiť, aby sa prešmykol pomedzi zástup zvedavcov. Čo ak horí niekde pri nich? Hneď však zahnal obavy a v duchu si vynadal. Keby niečo hrozilo, Karen by mu predsa zavolala.

Medzitým sa cesta úplne zapchala, Thomas zastavil pri obrubníku a vystúpil. Zamkol auto začal sa pretískať davom. Naozaj muselo horieť niekde pri nich – podľa smeru dymu a množstva ľudí na opačnej strane ulice. Rýchla chôdza sa zmenila na beh, teraz už vrážal do ľudí a odtískal ich nabok.

Konečne sa pretisol k príjazdovej ceste. Ten pohľad mu vyrazil dych, zostal na mieste ako prikovaný. Dom bol v plameňoch, zo všetkých okien šľahali ohnivé jazyky. Nebol to požiar, ale inferno.

Neprítomne spravil niekoľko krokov dopredu, keď vtom ho ktosi chytil za rameno. Suseda ho opatrne viedla bokom. Na tvári mala šokovaný výraz – zmes zdesenia a ľútosti –, z ktorého ho mrazilo až v kostiach. Prečo sa naňho tak pozerá?

Vtedy ho zbadal. Jeho chlapec, jeho milovaný syn Luke ležal na tráve pod morušou v prednej záhradke. Iný sused držal chlapcovi hlavu a sústredene sa mu prihováral. Bolo by to dojemné, nebyť Lukových groteskne vykrútených nôh poskladaných na sebe a zakrvavených rúk a tváre.

„Záchranka je už na ceste. Bude v poriadku.“

Thomas netušil, či suseda hovorí pravdu, ale strašne jej chcel veriť. Nezaujímal ho rozsah synových zranení, len nech prežije.

„Bude to dobré, synak, som s tebou,“ kľakol si vedľa chlapca.

Okolie trávnika, kde Luke ležal, bolo plné listov a dolámaných konárov. Thomas si domyslel, že jeho syn musel vyskočiť z okna. Zrejme sa snažil preskočiť, ale spadol. Strom spomalil pád a ktovie, možno chlapcovi zachránil život. Lenže prečo skákal? Prečo neušiel predným vchodom?

„Kde je mama? A Alice? Kde sú, Luke?“

Luke sa však nezmohol na slovo, akoby ho bolesť obrala o schopnosť reči.

„Nevideli ste ich?“ zavolal Thomas na ľudí, hlas stiahnutý strachom. „Kde mám rodinu?“

Pozrel na syna, ktorý sa napriek ochromujúcej bolesti pokúsil zdvihnúť.

„Čo hovoríš, Luke?“

Thomas sa sklonil k synovi, ucho pritisnuté na chlapcových perách. Luke sa sťažka nadýchol a s vypätím všetkých síl zašepkal: „Zostali dnu.“

4

Helen Graceová ukázala preukaz, podliezla policajnú pásku a vykročila priamo do epicentra chaosu. Pred Svetom dreva stáli tri striekačky a približne tucet hasičov bojoval s ohňom monumentálnych rozmerov. Dokonca aj z diaľky cítila žiar – zaplavil ju ako vlna, tlačil sa do vlasov, očí aj hrdla, akoby chcel dať najavo chuť ničiť.

Svet dreva patril medzi najväčšie obchody svojho druhu v Southamptone, rodinný podnik si obľúbili predajcovia aj stavbári z celého Hamsphiru. Po tejto noci však z úspešného podnikania nezostane nič. Po skromných začiatkoch sa predajňa v centre mesta začala rozširovať a rast vyvrcholil vybudovaním veľkého strediska, kde sa dali nájsť drevené dosky každého druhu a tvaru. Helen sledovala, ako obrovská hala mizne pred očami a železná konštrukcia zavýja v plameňoch. Občas zarinčalo sklo, z preborenej strechy pršali ohnivé konfety.

„Kto ste? Okamžite vypadnite!“

Helen sa otočila, náhlil sa k nej hasič z hampshirského hasičsko-záchranného zboru. Tvár mal pokrytú hrubou vrstvou popola a potu.

„Som vyšetrovateľka Helen Graceová z policajného zboru a náhodou mám plné právo…“

„Pre mňa za mňa aj Sherlock Holmes. Tá strecha každú chvíľu padne a ja mám na starosti, aby tu nikto nestál.“

Helen pozrela na strechu. Plechy sa skrúcali a nijako nemohli zastaviť oheň na ceste za novou poživňou a kyslíkom. Mimovoľne spravila krok dozadu.

„Choďte preč. Tu sa nič nedozviete.“

„Kto velí zásahu?“

„Seržant Carter, ale momentálne sa asi nenudí…“

„Kto prišiel z hasičského úradu?“

„Odkiaľ to mám vedieť?“

Kráčal k striekačke, zvyšné dve medzitým odišli.

„Odchádzate?“ opýtala sa neveriacky Helen.

„Teraz už môžeme nanajvýš dávať pozor, aby sa oheň nerozšíril. Takže ideme, kde nás treba.“

„Čo myslíte, mohla to byť náhoda? Skrat? Cigareta?“ Hasič na ňu unavene pozrel.

„Tri veľké požiare v jednu noc a všetky v rozmedzí hodiny? Toto rozhodne nebola náhoda.“ Pohľadom neuhol ani o milimeter. „Niekto má zaujímavú zábavku.“

Cisterna zastavila, hasič nastúpil na miesto spolujazdca. K Helen sa už neotočil, akoby na ňu zabudol. Chlapi sa chvíľu radili a vzápätí auto so zapnutým modrým majákom zmizlo na konci ulice. Otočila sa naspäť k požiaru. O niekoľko sekúnd sa prepadla strecha a Helen zahalil rozpálený vzduch a kúdol popola.

5

Thomas si zaclonil tvár dlaňou a vošiel cez hlavný vchod do domu. Ústa a pľúca mu okamžite naplnil hustý čierny dym. Rozkašľal sa. Nič nevidel, dym vo vstupnej hale vytvoril nepreniknuteľnú clonu. Spravil iba niekoľko krokov a podlomili sa mu kolená. Oxid uhličitý vysal z prostredia všetok kyslík.

Zalapal po dychu a spadol na podlahu. Obhorený koberec ho pálil, pri podlahe však bolo menej dymu a podarilo sa mu nadýchnuť. Preplazil sa k hlavnému schodisku. Manželská spálňa bola na poschodí, detská izba Alice hneď vedľa. Nejako sa tam musí dostať. Karen bola v dome sama a za žiadnych okolností by Luka neopustila. Niekde tam stále sú.

Na dlaniach sa mu spravili pľuzgiere, šaty syčali a začali dymiť, no pokračoval. Narazil do čohosi pevného, spodok schodiska, lepšie povedané to, čo z neho zostalo. Schody si zachovali tvar, no namiesto lešteného hnedého dreva akoby ich obložili ohnivočervenými doskami, tlejúce drevo zlovestne praskalo a syčalo.

„Karen?“ Hlas mal chrapľavý a slabý. Aj napriek páľave, ktorú cítil v krku a ústach, zavolal ešte raz, ale silnejšie.

„Karen? Alice? Kde ste?“ Nič.

„Prosím, zakričte… ocko je už na…“

Začínal strácať vedomie, zúfalstvo ho obralo o posledné zvyšky rozhodnosti. Znova sa rozkašľal, tentoraz ešte intenzívnejšie. Čas bežal – musí niečo urobiť. Z posledných síl vyšiel na prvý schod. Schod sa rozpadol, akoby to bol iba prach. Thomas sa zatackal, skúsil druhý schod, ale aj ten sa rozpadol. Panebože, čo sa robí? Ako je to možné?

Po štyroch vyšiel na tretí, štvrtý, piaty schod, ale stále nenahmatal nič pevné.

„Karen?“

Hlas mal slabý a bez života. Unavene zvesil hlavu, myšlienky sa bez kyslíka roztočili ako na kolotoči. Vstal, do nosa mu udrel zvláštny pach. Smrdelo to ako zhorená koža. Prekvapene pozrel na topánky a až vtedy si všimol, že vzbĺkli. Nohavice tiež. Aj bunda. Zmenil sa na chodiacu pochodeň.

Otočil sa a tackal sa naspäť k východu. Nikdy si neodpustí, že opustil manželku a malú dcérku, ale ak tam zostane, zomrie. Musí sa dostať von, ak nie pre seba, tak pre syna.

Nejako sa mu podarilo trafiť do dverí, vonku sa zrútil na trávu. Než si uvedomil, čo sa deje, tucty rúk ho prevracali ako vrece a dusili plamene. Ležal na boku, hlava vykrútená, keď zazrel prichádzajúcich hasičov a záchranku. Prebehli popri ňom a vzápätí mu záchranárka pomáhala posadiť sa.

„Syn,“ šepkal Thomas, „choďte najprv za ním.“

Žena čosi povedala, ale Thomas ju nepočul. Svet stíchol, nevedno či zraneniami, alebo šokom. Baterkou mu svietila do očí, potom do hrdla, odhadovala rozsah zranení. Nezáležalo mu, čo s ním bude, a nebyť Luka, radšej by zomrel, ako by mal žiť bez svojich dievčat. Vzdal sa života, no napriek tomu ho prekvapilo, keď mu záchranárka vzala ruku, aby odmerala pulz. Bunda zhorela, hodinky zmizli, a keď ho chytila za hrozivo spálené zápästie, na prstoch jej zostali kúsky kože.

6

Sekera rozbila okennú tabuľu, črepy odleteli do domu. Keďže hlavné schodisko zhorelo, hasiči James Ward a Danny Brand zvolili vstup z prvého poschodia, cez jedno okno v spálni, kým zvyšní kolegovia pumpovali druhým oknom hektolitre vody. Hrali o čas – onedlho požiar zosilnie natoľko, že vojsť dovnútra by bolo príliš nebezpečné.

James vybil zvyšky skla a skočil dnu. Zuhoľnatená podlaha mu zaškrípala pod nohami, akoby ho upozorňovala, že každú chvíľu môže povoliť. Zaváhal, chytil sa okenného rámu a rozmýšľal, kadiaľ sa vydať. Tentoraz bolo praskanie miernejšie, postupoval opatrne, ale vytrvalo, a zakaždým sa najprv presvedčil o pevnosti podkladu. Danny chvíľu čakal a až potom nasledoval kolegu. Bol to štandardný postup – vždy lepšie stratiť jedného člena ako dvoch, ak by sa podlaha preborila.

Teplo bolo neznesiteľné napriek ochranným oblekom. James cítil, ako sa z neho leje pot. Nebolo mu všetko jedno, ale zachoval pokoj. Mali prácu. Nebolo pravdepodobné, že niekto prežil, ale museli sa presvedčiť. Ak sa niekto zachránil, tak tu, na prvom poschodí v niektorej izbe. James rýchlo prešiel pohľadom hlavnú spálňu, ale po žene a dievčati nebolo ani stopy. Pokračoval teda ďalej. Vtom mu noha prepadla cez podlahu. Inštinktívne sa chytil lampy, udržal rovnováhu a vytiahol nohu z diery. Videl na prvé poschodie, bolo plné dymu, horiaceho nábytku a spálených stien. Zhlboka sa nadýchol a spravil ďalší krok. Obišiel dieru a prešiel na zostatky schodiska. Opatrne sa pozrel dole, znova sa sústredil na rovnováhu a zatlačil na dvere.

Očividne detská izba. Na dverách dokonca zostali písmená – A – L – I – C – E –, nepochopiteľne uchránené od požiaru, ktorý zničil zvyšok domu. Otvoril, aby videl dnu. Jedna posteľ, zopár kusov nábytku, na podlahe plyšový maco, ale Karen a Alice Simmsové nikde. V prvom okamihu chcel vojsť a prehľadať izbu, no na poslednú chvíľu zaváhal. Čosi začul, nástojčivý zvuk pritiahol hasičovu pozornosť ku kúpeľni. Nedalo sa to presne určiť, ale akoby čosi syčalo, určite však nie drevený nábytok ani plamene. Niečo celkom iné.

Vykročil za zvukom, krok za krokom. Danny sa držal vzadu, nechcel riskovať. James mu naznačil, že najprv sa pozrie do kúpeľne. Danny sa chytil zápästia, čo bol dohodnutý signál, že najneskôr do dvoch minút musia opustiť budovu. Vnútorná konštrukcia slabla každou sekundou. James prikývol – uvedomoval si, že čas hrá proti nim. Vošiel do miestnosti, skôr po hmate ako podľa zraku.

Prekvapila ho pustená sprcha. Nečudo, že v miestnosti bol taký hustý dym, vodu pomaly pohlcovali plamene. Dostal nápad, zohol sa na všetky štyri a opatrne hmatkal pred sebou.

Boli tam, Karen Simmsová a jej šesťročná dcéra ležali schúlené v sprchovacom kúte. Dvere zavreté, voda pustená na maximum, aby sa neupiekli na smrť. James si nerobil veľké nádeje, pravdepodobne sa dávno zadusili. Navyše ležali tvárou k zemi, čo neveštilo nič dobré.

Natiahol sa, chytil kľučku na sprchovacom kúte a otvoril. Vytiekla voda, ktorá sa vzápätí so sykotom zmenila na paru. Sklonil sa a až vtedy zbadal, že majú ústa pritisnuté k odtoku. Dýchali cez odtokovú rúru, ktorou prúdil nejaký kyslík.

Prevalil Karen a pozrel jej do očí. Bola v bezvedomí, ale žila. Kývol na Dannyho a podal mu zamdletú ženu. V tom okamihu sa dievča pohlo. Nič veľké, ale stačilo to, aby James chytil druhý dych. Nakoniec to možno zvládnu.

Vzal dievča do náručia a nasledoval kolegu. Nádej zomiera posledná. Dom sa rúcal, niesli náklad a ich šance klesali, no musia to aspoň skúsiť.

Teraz alebo nikdy.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6