Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Miloš Fritz

Stará Praha

štětcem a objektivem

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 6550. publikaci

Text: a fotografie: Miloš Fritz

Akvarelové malby: Václav Jansa

Sazba a návrh obálky: Lukáš Fritz

Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Odpovědná redaktorka: Jana Minářová

Počet stran 224

První vydání, Praha 2017

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2017

Cover Design © Lukáš Fritz, 2017

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9725-5 (ePub)

ISBN 978-80-271-9724-8 (pdf)

ISBN 978-80-247-5398-0 (print)

Předmluva

Už jako chlapec jsem si u svých prarodičů se zájmem prohlížel soubor „Stará Praha – 100 akvarelů Václava Jansy“. Pak ale téměř upadl v zapomenutí a teprve po mnoha letech jsem se jím začal zabývat podrobněji a uvědomil jsem si, jak právě nyní, zhruba po 100 letech, je zajímavé porovnávat Jansovy obrazy s dnešní skutečností.

Zpočátku jsem si jen některá místa prohlížel a některá také vyfotografoval. A s úžasem jsem zjistil, jak Jansovy akvarely zobrazují tehdejší Prahu s dokumentární přesností, blížící se fotografiím, avšak v barvách, což tehdejší fotografie neumožňovala. A tak vznikl nápad všechna ta místa vyfotografovat a z obrazů a fotografií vytvořit srovnatelné dvojice.

Nápad to není zcela nový, obdobné dvojice, zobrazující minulost a přítomnost byly už ojediněle publikovány. Většinou však šlo o dvojice fotografií, přičemž pro nové i staré bylo použito stejných výrazových prostředků a pro ty nové mohla být použita stejná, podobná nebo lepší technika.

V tomto případě byla situace jiná a ani jsem si zpočátku neuvědomil, jaká úskalí realizace nápadu přinese. Problémy spočívaly především v tom, že – na rozdíl od fotografie – malířovo vidění nebylo omezeno úhlem záběru, perspektivou, formátem, kontrastem, nevhodným osvětlením a dalšími faktory, ale ani různými překážkami, které jistě dovedl vypustit. Přesto jsem se nevzdal a záměr dokončil.

V souboru jsou kromě známých pohledů i taková místa, která – přestože obrazy mají názvy – nelze dnes jednoduše nalézt. To mne přivedlo k podrobnému studiu staré i nové literatury o Praze a k pořizování výpisků a náčrtků. Je pochopitelné, že jsem pak začal studovat i historii a proměny míst známých, abych všechny dvojice mohl při prohlížení komentovat. Tak postupně vznikly doprovodné texty ke všem dvojicím. To vše se tím z původní záliby změnilo v náročnou práci a bylo by škoda se o její výsledky nepodělit se všemi potencionálními zájemci. Konečným výsledkem je kniha, kterou jste právě otevřeli. Myslím si, že předmluva by měla být krátká. Zejména pak u obrazové publikace, v níž každý asi nejdříve sáhne po obrázcích. Přesto zde ale ještě uvedu krátký výčet informací, které by měly předejít možným nedorozuměním.

V celé publikaci jsem dodržel původní pořadí, číslování a názvy obrazů přesně podle popisek v souboru, který mi byl předlohou – tedy bez věcných a jazykových úprav. K letopočtům na Jansových obrazech, pokud ovšem jsou uvedeny, jsem v několika případech doplnil jím zámerně vynechanou číslovku „1“ na začátku. Současným fotografiím jsem nepřiřadil žádné názvy – potřebná vysvětlení jsou v doprovodných textech – důsledně a jednotně však vlevo nad fotografiemi uvádím přesná data jejich pořízení.

Celá obrazová část (reprodukce Jansových obrazů i současné fotografie) byla pořízena běžným kinofilmovým přístrojem a klasickým fotografickým postupem. Hlavním cílem, který jsem si vytknul, bylo pořízení současných fotografií z míst, přesně odpovídajících těm, ze kterých Jansa maloval své akvarely – tedy fotografií, na nichž jsou objekty pokud možno ve stejném měřítku a ve stejné konfiguraci jako na obrazech.

Části textů, týkající se historie, nelze považovat za odbornou či vědeckou práci, založenou na vlastních výzkumech. Jde o výsledky spíše amatérského, ale pečlivého pátrání v nevelkém počtu běžně dostupných publikací. I když nebylo dost dobře možné se vyhnout množství dat, jmen a odborných termínů, pokusil jsem se o to, aby texty nebyly jejich suchým výčtem, tak charakteristickým pro odbornou literaturu. Při studiu pramenů jsem v některých případech narazil na zajímavé rozpory, na které jsem si dovolil upozornit – i když většinou nepřináším jejich objasnění.

Jsem si vědom obsahové nevyváženosti textů, dané ovšem potřebou zpracovat ke všem dvojicím texty přibližně stejně dlouhé. Kromě historických údajů jsem se snažil v nich postihnout zejména rozdíly, vzniklé během posledního století a nechal jsem se přitom inspirovat samotnými obrazy, jejich původními názvy a dnešní situací. Připojil jsem některá svá zjištění a postřehy a také některé zajímavosti, které provázely vznik fotografií. Další podrobnosti, poznámky technického rázu a přehled použitých podkladů a pramenů uvádím v závěru knihy.

Miloš Fritz, Praha, září 2000

Táta věnoval v letech 1997‒2001 této knize, spoustu času – některá místa fotografoval mnohokrát – v  různých obdobích roku a v různém stavu, než byl s výsledkem spokojen. I nevybrané fotografie jsou z dokumentárního hlediska zajímavé (dokládají například probíhající rekonstrukční práce a podobně) – celý archiv obsahuje téměř tisíc negativů. Precizní příprava fotografií a textů vyústila v roce 2001 v kompletní návrh na vydání knihy. Následně otec jednal s několika nakladateli – jeden z nich projevil vážný zájem knihu vydat, ale nakonec bohužel ze záměru sešlo.

Když v roce 2010 zemřel, došli jsme při třídění jeho pozůstalosti k závěru, že by bylo škoda celé dílo založit do skříně, nebo dokonce vyhodit, a rozhodli jsme se, že se znovu pokusíme knihu vydat. Opět jsme oslovili několik nakladatelství a nakonec začali jednat s nakladatelstvím Grada Publishing, které vidělo potenciál knihy nejen v samotných fotografiích (takových publikací vyšlo více, i když s menším důrazem na přesnost kompozice fotografie) ale i ve čtivém doprovodném textu, který obsahuje další zajímavé informace.

Po překonání různých úskalí nakonec přeci jen tedy k vydání došlo a vy právě držíte v rukou výslednou publikaci. Použitý postup, kdy byly snímky fotografovány kinofilmovým přístrojem a následně vyvolány a naskenovány, není ideální a je v době digitální fotografie i poněkud zastaralý, ale hodnota fotografií je především v jejich kompozici, která téměř přesně odpovídá Jansovým obrazům. Jsme si vědomi, že fotografie dnes již nejsou aktuální a některá místa se opět změnila, ale o to větší význam možná kniha má – fotografie jsou dokladem toho, jak se naše město změnilo za pouhých 17 let. Třeba bude tato kniha na přelomu 21. a 22. století někoho inspirovat k další retrospektivě.

Lukáš Fritz, Praha, leden 2017

Mapa

Přibližná poloha jednotlivých míst na mapě Prahy

Fotografie byly pořízeny na podzim 2016 a v zimě 2017. Adresy uvádí místa zachycená na fotografiích, případně místa, ze kterých byly fotografie pořízeny.

1

Jiřská ulice na Hradčanech

1896

19. 8. 2000

První dvojici tvoří Jansův obraz z roku 1896 a fotografie pořízená o 104 roky později. Těžko říci, proč v souboru „Stará Praha“, který není řazen ani tématicky ani chronologicky, byl zrovna tento obraz zařazen jako první. Asi by se sem nejlépe hodil obraz číslo 5 – nejen proto, že je staršího data a má odlišnou grafickou úpravu, především ale proto, že je na něm celkový pohled na Hradčany, které jsou bezesporu symbolem celé Prahy. Tak známým, že už málokdo přemýšlí nad tím, jak jejich název vznikl. Pochází z toho, že obyvatelé Hradu se nazývali Hradčani a podle nich se pak nazývalo jejich bydliště. Takové vysvětlení uvádí profesor František Ruth v „Kronice královské Prahy a obcí sousedních“. Toto stěžejní dílo o Praze vyšlo v letech 1903 až 1904, takže tvoří velmi dobrý zdroj informací k Jansovým obrazům. V dalších textech je proto často citováno, nadále však většinou jen s uvedením autorova jména nebo se zkráceným názvem. („Kronika“ vyšla znovu jako reprint v roce 1995.)

Motiv prvního obrazu je ovšem také z Hradčan. Cesta sem vede od východu, po Starých zámeckých schodech a kolem Černé věže. Jiřská ulice má název podle kostela sv. Jiří, který je nejstarším dochovaným kostelem v Praze. Více o něm je uvedeno u dvojice č. 72, kde je zobrazeno jeho průčelí.

Zde je kostel vidět po pravé straně. V popředí je část renesančního portálu, který byl osazen hutí Benedikta Rejta asi v roce 1520, možná však až po požáru v roce 1541. Před portálem kdysi býval malý hřbitůvek, na Jansově obraze jsou na jeho místě vzrostlé keře za primitivní ohradou. Tu nahradila pěkná kamenná zeď s kovanou brankou.

Uprostřed obrazu je zadní část barokní přístavby kaple sv. Jana Nepomuckého z let 1718‒1722, před níž je nepříliš úhledný přístavek, dnes již zbouraný. Kaple má nyní nové barevné řešení fasády a z fotografie lze ještě zjistit, že ve stěně kostela byly provedeny úpravy v rozmístění oken.

Vlevo od kaple vyčnívá horní, novější část 99,3 m vysoké hlavní věže chrámu sv. Víta. Byla vystavěna na gotické podnoži z přelomu 14. a 15. století až ve století šestnáctém. Současná podoba její cibulovité střechy pochází z roku 1770, kdy byla upravena. Hádankou na obraze je světlá bílá tyč, kterou je střecha věže „propíchnuta“. Nejspíše to je zbytek nějakého zvedacího zařízení, používaného při dostavbě chrámu, která právě probíhala. Pod věžní galerií je zřejmě vidět právě vznikající konstrukci krovu příčné lodi. Hlavní věž byla v souvislosti s dostavbou opravena v roce 1906. Další oprava byla provedena právě v roce 2000, takže na fotografii je věž obklopena lešením.

Vlevo pod věží je vidět část (roh a opěrný pilíř) východního křídla Starého královského paláce, které bylo postaveno za Václava IV. V roce 1541 vyhořelo a potom, v letech 1559 až 1563, bylo upraveno císařským stavitelem Bonifácem Wohlmutem do současné podoby. Bývala v něm Stará sněmovna, kde až do roku 1847 zasedali zástupci českých stavů. Mezi sněmovnou a kaplí sv. Jana Nepomuckého je portál s vraty (dnes nově upravenými), kterými vjížděli jezdci na koních k jezdeckým schodům a po nich do Vladislavského sálu na turnaje. Uvedený sál byl dostavěn roku 1502 a stal se největším světským prostorem středověké Prahy – uváděny jsou rozměry 62 × 16 × 13 m nebo také 74 × 18 × 14 m.

Levou stranu Jiřské ulice tvoří bývalý Tereziánský ústav šlechtičen, o němž je více uvedeno u dvojice č. 72. Na Jansově obraze je jeho malou část vidět, zde na reprodukci a fotografii nikoli. Obraz totiž patří k těm, jejichž formát svým poměrem stran (formát reprodukované předlohy je 186 × 252 mm) špatně koresponduje s plochou kinofilmového negativu. Abych ji lépe využil, dovolil jsem si malou část levé strany obrazu vypustit. Úprav tohoto druhu jsem se dopouštěl co nejméně a tam, kde jsou podstatné, se o tom vždy zmiňuji. Naštěstí i Jansa pro většinu svých obrazů použil „rozumný“ formát – i když jistě netušil, jak s nimi někdo za sto let naloží.

2

Melantrichova ulice

1897

28. 6. 1998

Ulice se ve 14. století nazývala Junošova, později Kunšova a od 17. století Sirková. Název nevznikl podle sirek, protože ty byly vynalezeny až o dvě století později, ale z toho, že se tu prodávala síra. Té se možná kdysi říkalo sirka, čemuž by nasvědčovalo to, že v Ottově slovníku naučném z přelomu 19. a 20. století je uvedeno heslo sirkování – viz síření. (Pod heslem síra ale název sirka uveden není.)

Dnešní jméno dostala ulice po známém knihtiskařovi Jiřím Melantrichovi z Aventínu. Ten zde v roce 1563 koupil jeden z domů, nechal ho zbořit a na jeho místě vystavěl nový, renesanční dům čp. 471, nazývaný „U dvou velbloudů“. V něm si zřídil tiskárnu, kterou vedl až do své smrti v roce 1580. V posledních letech s ním spolupracoval Daniel Adam z Veleslavína, který pak vedení tiskárny převzal. Technická úroveň jejich tisků se vyrovnala nejlepším tiskům v tehdejší Evropě. (V ulici ale působili ještě další tiskaři – Daniel Sedlčanský a Jan Kosořský, o nichž se zmiňuji u dvojic č. 46 a 48.)

Na Melantrichově domě byla roku 1880 umístěna jeho pamětní deska, ale v roce 1893 byl dům zbořen. Zachovaly se fragmenty jeho výzdoby, které jsou uloženy v Lapidáriu Národního muzea. Nový dům čp. 471, postavený pak na jeho místě, dostal název „U Melantrichů“, což je dodnes vyznačeno nápisem umístěným vysoko na fasádě. Melantrichova pamětní deska byla znovu osazena ve dvoře nad průjezdem. Původní jméno Melantrichova domu „U dvou velbloudů“ bylo přeneseno na dům, jehož průčelí je v Kožné uličce. (Viz dvojice č. 64.)

Koncem 19. století, kdy se pražští radní zhlédli v širokých pařížských bulvárech, se uvažovalo o rozšíření Melantrichovy ulice tak, aby umožnila dopravní spojení a vedení elektrické dráhy mezi Václavským náměstím a nově vznikající Pařížskou třídou. K tomu naštěstí nedošlo a středověký ráz ulice tedy zůstal zachován. Dokládá to i tato dvojice, na níž je konec Melantrichovy ulice před vyústěním do Staroměstského náměstí. Pohled je od domu „U stříbrné konvice“ a vpravo v popředí je vidět část sousedního domu „U zlaté konvice“. Nejstarší zprávy o těchto původně gotických domech jsou z roku 1400, kdy tvořily jeden celek. Rozděleny byly asi v roce 1553 a pak byly oba renesančně přestavěny. Oba také byly upraveny barokně – v 17. a 18. století.

K dalším stavebním úpravám obou domů došlo ještě v 19. a ve 20. století. Oba mají i dnes domovní znamení s konvicí, už však ne stříbrnou a zlatou. O obou domech jsou také zmínky u dvojice z Kožné uličky (č. 64), kde jsou jejich druhá průčelí. Melantrichovu ulici s Kožnou spojuje průchod vedoucí domem „U zlaté konvice“. V roce 1898 byl sice uzavřen, ale přesně o sto let později znovu otevřen.

Ještě jsou zde vidět dva domy, spojené dvěma zděnými oblouky, které mají hezký název – prampouchy. Vlevo je to dům „Šmertošovský“ a vpravo dům „Štěpánkovský“. Oba již tvoří nároží se Staroměstským náměstím a zobrazeny jsou i z druhé strany – na dvojici č. 51, u níž jsou také popsány. Mezi nimi v pozadí je vidět část Staroměstské radnice a její věže.

Tento Jansův obraz má v původní podobě nejextrémnější poměr výšky k šířce (formát reprodukované předlohy je 288 × 144 mm) a zároveň – tak jako mnoho dalších – extrémně velký úhel záběru, vymykající se nejen obvykle uváděnému zornému úhlu lidských očí, ale i objektivů s nejkratším ohniskem. Proto jsem už při reprodukci odřízl horní část obrazu, na níž byla zachycena i horní část radniční věže, kterou by se stejně na nezkreslené fotografii zachytit nepodařilo. (O této problematice se zmiňuji ještě v závěrečných poznámkách.) Tím jsem si úkol zjednodušil, ale i tak bylo pořízení snímku komplikováno neustále procházejícími chodci a ještě více obrovským kontrastem mezi domy v popředí a radnicí v pozadí.

3

Před Ungeltem

1897

7. 11. 1998

Kamenným portálem, který je vidět v pravé části obrazu, se vchází do dvora, na jehož místě bývala asi od 10. století dřevěná ohrada s tržištěm. Později zde vznikla první pražská celnice, kde cizí obchodníci museli hned po příjezdu do Prahy vyložit své zboží a zaplatit z něj clo – ungelt. Z toho pochází název dvora, který však je také nazýván Týnským dvorem nebo prostě Týnem, což bývalo místo ohrazené či opevněné dřevem. A protože tu bylo stále živo, říkalo se též Veselý dvůr. Bylo to výsadní místo, do kterého bylo zakázáno vstupovat se zbraněmi a nesměla sem městská policie. Dvůr byl postupně obestavěn domy, zpočátku patrně dřevěnými a asi od 14. století kamennými. Jako celnice dvůr sloužil až do roku 1774. Počátkem 19. století byla v Ungeltu kavárna „U Komárků“, ve které se scházeli Tyl, Čelakovský, Šafařík, Palacký a Rieger.

Také samotný dům s portálem, čp. 639, který vypadá trochu jako pevnost se střílnami, bývá někdy nazýván Týnem nebo Ungeltním domem. Na základech někdejšího románského domu tu byl nejdříve postaven dům gotický. Ten v roce 1558 daroval císař Ferdinand I. za dobré služby Jakubovi Granovskému, který byl od roku 1548 v Ungeltu správcem. Nový majitel pak dům v letech 1559‒1560 renesančně přestavěl do podoby, která se v podstatě zachovala dodnes. Přitom ve dvoře vznikla pěkná arkádová loggie a dvorní i uliční fasády byly pokryty krásnými sgrafity a freskami s biblickými a mytologickými náměty. Jako jejich tvůrci jsou uváděni Franzesco Terzio a Domenico Pozzo. Granovští vlastnili dům do roku 1620. Tehdy ho prodali, ale jméno „Palác Granovských z Granova“ mu po nich zůstalo. Původní výzdoba fasád se dochovala do poloviny 17. století. Na vnitřní straně ji koncem 19. století vlastním nákladem obnovili architekti Jan Koula a Josef Fanta. Zbývá dodat, že Ungelt má ještě druhou bránu na opačné (východní) straně, v domě čp. 645, o němž je zmínka u dvojice č. 26.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Předmluva

Mapa

1 Jiřská ulice na Hradčanech

2 Melantrichova ulice

3 Před Ungeltem

Poznámky