Nicholas Sparks

TWO BY TWO

Copyright © 2016 by Willow Holdings, Inc

Translation © 2017 by Jana Melcerová

Stock image © Pete Thompson Photography/Gallery Stock

Jacket design © by Augustín Putera

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5527-2

Tebe, môj verný čitateľ,

s vďakou za posledných dvadsať rokov.

Kapitola 1

A s dieťaťom sme už traja

„Fíha!“ Pamätám sa, že práve takto zareagovala Vivian, keď vyšla z kúpeľne a ukázala mi pozitívny tehotenský test. „To je výborné!“

Aby som bol úprimný, svoje pocity by som vyjadril inak… To fakt? Už?

Bol to najmä šok so štipkou zdesenia. Zosobášili sme sa pred rokom a povedala mi, že keď sa rozhodneme mať dieťa, plánuje ostať niekoľko rokov doma. Vtedy som súhlasil, lebo som chcel to isté, ale teraz som zároveň pochopil, že život bezdetnej dvojice s dvoma príjmami sa nám o chvíľu skončí. A navyše som si nebol istý, či som vôbec pripravený stať sa otcom, ale čo som mohol? Vivian ma predsa nijako neoklamala, ani mi nezamlčala, že chce dieťa, a keď vysadila antikoncepciu, oznámila mi to. Aj ja som, samozrejme, chcel deti, lenže Vivian prestala užívať antikoncepciu iba pred tromi týždňami. Pamätám sa, ako som si vtedy pomyslel, že mám ešte aspoň niekoľko mesiacov, kým sa jej telo prispôsobí a dostane sa do normálneho plodného stavu. A podľa toho, čo som vedel, mohla mať dokonca problém s otehotnením, čo znamenalo, že to potrvá tak rok i dva.

Pre Vivian to však neplatí. Jej telo sa prispôsobilo prakticky okamžite. Moja Vivian je plodná.

Objal som ju a skúmavo som sa na ňu pozeral, aby som videl, či to z nej už vyžaruje. Ale na také niečo bolo ešte priskoro. A čo je vlastne vyžarovanie? Je to len iný spôsob vyjadrenia, ak chcem o niekom povedať, že vyzerá, že je mu horúco a potí sa? Ako sa nám zmení život? A do akej miery?

O niekoľko mesiacov prišiel ten veľký deň, hoci priznávam, že jeho väčšia časť mi utkvela v pamäti zahalená akousi hmlou.

Pri spätnom pohľade si myslím, že som si to mal všetko zapísať, kým som si to pamätal. Taký veľký deň by sme si mali pamätať do najmenších podrobností, nie ako sled nejasných momentiek, na ktoré si dnes spomínam. To, čo si pamätám, pamätám si vďaka Vivian. Akoby sa jej každý detail vryl do vedomia, nuž ale ona rodila a bolesť dokáže zbystriť myseľ. Aspoň tak sa hovorí.

Ja však dobre viem čosi iné, že keď si niekedy spomíname na udalosti toho dňa, máme trochu rozdielne názory. Ja som napríklad pokladal svoje konanie za daných okolností za celkom pochopiteľné, kým Vivian striedavo vyhlasovala, že som sa správal buď sebecky, alebo jednoducho ako úplný idiot. Keď rozprávala ten príbeh svojim priateľom, ľudia sa, pochopiteľne, smiali, alebo krútili hlavami a častovali ju súcitnými pohľadmi. Pravdupovediac, nemyslím si, že som bol sebecký ani úplný idiot, veď to bolo naše prvé dieťa a ani jeden z nás presne nevedel, čo má očakávať, keď Vivian začne rodiť. Je niekto naozaj pripravený na to, čo príde? Povedali mi, že pôrod je nepredvídateľná situácia. A Vivian mi počas tehotenstva neraz pripomínala, že proces od prvých bolestí až k samotnému pôrodu môže trvať aj dlhšie ako deň, najmä ak ide o prvé dieťa, a viac ako dvanásťhodinový pôrod nie je nič nezvyčajné. Tak ako väčšina nastávajúcich otcov, aj ja som pokladal svoju manželku za odborníčku a bral som ju za slovo. Veď nakoniec nie ja, ale ona prečítala všetky tie knihy.

Mal by som poznamenať aj to, že v to ráno som vôbec nebol absolútne nepoužiteľný. Bral som svoje povinnosti vážne. Mala prichystanú príručnú tašku, aj druhú s vecami pre bábätko. Obsah oboch tašiek som vopred niekoľkokrát skontroloval. Nabil a pripravil som fotoaparát aj videokameru a v izbe pre bábätko bolo všetkého, čo malo naše dieťa potrebovať, najmenej na mesiac. Vedel som, ako sa čo najrýchlejšie dostaneme do nemocnice, a naplánoval som si aj náhradné trasy, keby sa na hlavnej stala nehoda. Vedel som aj to, že dieťa príde na svet už čoskoro. V dňoch, ktoré predchádzali pôrodu, došlo k niekoľkým falošným poplachom, ale ešte aj ja som vedel, že sa začalo záverečné odpočítavanie.

Inými slovami chcem povedať, že keď mnou manželka šestnásteho októbra 2009 o pol piatej ráno potriasla, aby ma zobudila a oznámila mi, že má každých päť minút kontrakcie a je načase odísť do nemocnice, nijako ma to neprekvapilo. Nepochyboval som, že hovorí pravdu, poznala rozdiel medzi falošnými Braxtonovými-Hicksovými a skutočnými kontrakciami, a hoci som sa na túto chvíľu pripravoval, fakt je, že mi najskôr nenapadlo, že by som mal na seba hodiť šaty a naložiť veci do auta. Vlastne som vôbec nemyslel na svoju ženu, ani na dieťa, ktoré sa chystalo na svet. Moje myšlienky sa skôr uberali týmto smerom: Dnes je ten veľký deň a ľudia budú veľa fotografovať. A iní ľudia budú na tie fotografie ustavične zízať, nuž – vzhľadom na budúce generácie – mal by som sa pred odchodom osprchovať, lebo mám vlasy, akoby som celú noc strávil vo veternom tuneli.

Niežeby som bol márnomyseľný. Jednoducho som si myslel, že mám dosť času, a tak som povedal Vivian, že o pár minút budem hotový. Zvyčajne sa sprchujem rýchlo – bežne mi to netrvá dlhšie ako desať minút aj s holením –, no len čo som si namydlil bradu, zazdalo sa mi, že počujem, ako moja žena v obývačke vykríkla. Opäť som sa započúval, a hoci sa už neozývala, zrýchlil som tempo. Keď som sa utieral, znovu som ju počul kričať, no zdalo sa mi, že tentoraz kričala po mne, nie na mňa. Zabalil som sa do osušky a vyšiel som do tmavej chodby. Ešte zo mňa kvapkalo. Boh mi je svedkom, že som sa sprchoval menej ako šesť minút.

Vivian znovu vykríkla a trvalo mi asi sekundu, kým som pochopil, že Vivian kľačí a kričí do mobilu, že som V POONDIATEJ SPRCHE! a ešte, že NA ČO TEN IDIOT ASI TAK MYSLÍ?!?!?! Mimochodom, idiot bolo to najjemnejšie pomenovanie, akým ma v tej konverzácii častovala. Používala trochu šťavnatejší jazyk. Lenže nevedel som, že kontrakcie, ktoré mala predtým každých päť minút, teraz prichádzajú každé dve minúty a už má bolesti aj v krížovej oblasti. Tieto bolesti sú neznesiteľné a Vivian odrazu tak silno vykríkla, akoby sa ten výkrik stal živou entitou vznášajúcou sa nad naším susedstvom v Charlotte v Severnej Karolíne, ktoré je inak tichým miestom. Môžete si byť istí, že som nabral ešte vyššiu rýchlosť, hodil som na seba šaty bez toho, aby som sa poutieral, a naložil som tašky do auta. Podopieral som Vivian a pomohol som jej do auta. Nekomentoval som, že mi zaťala nechty do kože na predlaktí. V momente som sedel za volantom, a len čo sme vyrazili, zatelefonoval som pôrodníkovi, ktorý sľúbil, že na nás počká v nemocnici.

Keď sme dorazili do pôrodnice, kontrakcie ešte stále prichádzali po niekoľkých minútach, no keďže mala Vivian také veľké bolesti, zobrali ju hneď do pôrodnej sály. Držal som ju za ruku a snažil som sa dýchať spolu s ňou, zatiaľ čo ma opäť obšťastňovala rôznymi šťavnatými lichôtkami a radami, kam si môžem strčiť to poondiate dýchanie! Trvalo to, až kým neprišiel anestéziológ s epidurálnou anestéziou. V počiatkoch tehotenstva Vivian premýšľala o tom, či ju má využiť, a nakoniec sa pre ňu s istou nevôľou rozhodla. Ukázalo sa, že to bolo požehnanie. Len čo liek začal účinkovať, jej agónia sa skončila a Vivian sa usmiala po prvý raz, odkedy ma ráno zobudila. Vivianin pôrodník bol šesťdesiatnik s upravenými sivými vlasmi a priateľským výrazom. Každých dvadsať až tridsať minút vošiel do sály, aby skontroloval stav pôrodných ciest, a medzi týmito návštevami som zatelefonoval rodičom z oboch strán i mojej sestre.

Bolo načase. Pôrodník zavolal sestry, ktoré s pokojným profesionalizmom pripravili všetko potrebné. A potom odrazu prikázal Vivian, aby potlačila.

Vivian tlačila počas troch kontrakcií a pri poslednej začal lekár odrazu krútiť rukami v zápästí ako čarodejník, keď ťahá zajaca z klobúka, a vzápätí som sa dozvedel, že som otcom.

Presne tak.

Lekár vyšetril našu dcéru, a hoci bola mierne anemická, mala desať prstov na rukách i na nohách, zdravé srdce a pár očividne fungujúcich pľúc. Opýtal som sa na anémiu, ale lekár ma ubezpečil, že sa pre to netreba znepokojovať. Len čo jej vstrekol do očí hojnú dávku nejakej gebuziny, sestry ju umyli, zavinuli a položili manželke do náručia.

Tak ako som predpokladal, celý deň nás ktosi fotografoval, ale na počudovanie môj zovňajšok tuším nikoho nezaujímal.

Hovorí sa, že novorodenci sa podobajú buď na Winstona Churchilla, alebo Gándhího, ale naša dcéra mala pre anémiu mierne sivastú pokožku a mne okamžite napadlo, že pripomína Yodu, lenže bez tých typických uší, samozrejme. Mimochodom, krásneho a úchvatného Yodu, takého neskutočne zázračného Yodu, že keď mi chytila prst, srdce mi poskočilo. Moji rodičia prišli náhodou o niekoľko minút neskôr. Bol som taký nervózny a nadšený, že keď som ich stretol na chodbe, vyhŕkol som prvé, čo mi zišlo na um.

„Máme sivé dieťa!“

Mama na mňa pozrela, akoby som sa zbláznil, a otec si strčil prst do ucha, akoby rozmýšľal, či pre ušný maz dobre nepočuje. Ignorovali môj komentár a vošli do izby, kde videli, ako Vivian spokojne hojdá naše dieťa v náručí. Sledoval som, kam smerujú ich pohľady, a pomyslel som si, že London je určite najvzácnejšie dievčatko v dejinách tohto sveta. Hoci určite viem, že každý novopečený otec si myslí o svojich deťoch to isté, je jednoducho jasné, že iba jedno jediné dieťa môže byť najvzácnejším dieťaťom v celých dejinách sveta, a tak trochu som sa čudoval, že ostatní ľudia v nemocnici sa nepristavujú v našej izbe a nežasnú nad mojou dcérou.

Mama pristúpila k posteli a natiahla krk, aby ju videla celkom zblízka.

„Už ste sa rozhodli, aké meno jej dáte?“ opýtala sa.

„London,“ odpovedala moja žena a nespúšťala oči z nášho dieťaťa. „Rozhodli sme sa, že jej dáme meno London.“

Moji rodičia nakoniec odišli a popoludní sa opäť vrátili. Medzitým nás navštívili aj Vivianini rodičia. Prileteli z Alexandrie vo Virgínii, kde Vivian vyrástla. Vivian prekypovala radosťou a vzrušením, no ja som okamžite cítil, že v izbe začína rásť napätie. Vždy som mal tušenie, že sú presvedčení, že sobášom so mnou sa ich dcéra usadila, a ktovie? Zdalo sa mi, že sa im nepozdávajú ani moji rodičia, a tento pocit bol vzájomný. Hoci sa všetci štyria vždy správali k sebe priateľsky, rozhodne nevyhľadávali vzájomné kontakty.

Prišla aj moja staršia sestra Marge spolu s Liz a priniesli darčeky. Marge a Liz sú spolu dlhšie ako my dvaja s Vivian, v tom čase to bolo už viac ako päť rokov. Okrem toho, že Liz je pre Marge skvelou partnerkou, viem, že Marge je najúžasnejšia staršia sestra, akú si chalan môže priať. Obaja naši rodičia chodili do práce, otec bol inštalatér a mama pracovala až do dôchodku pred niekoľkými rokmi ako recepčná v zubnej ambulancii, a tak Marge nielenže občas fungovala ako náhradný rodič, ale aj ako dôverníčka, ktorá mi pomohla prekonať úzkosti adolescentného obdobia. Mimochodom, ani im sa nepáčili Vivianini rodičia a v tomto pocite sú zajedno už od našej svadby, keď Vivianini rodičia nesúhlasili, aby Marge a Liz sedeli spolu pri hlavnom stole. Samozrejme, že Marge prišla na svadobnú hostinu, ale Liz nie, a Marge sa rozhodla, že si oblečie smoking, nie šaty. Túto urážku im ani jedna nedokázala odpustiť, keďže ostatné, heterosexuálne páry mali česť sedieť pri hlavnom stole. Úprimne povedané, nemám Marge ani Liz za zlé, že boli rozčarované, lebo aj mňa to napálilo. Marge a Liz vychádzajú spolu lepšie ako väčšina zosobášených párov, ktoré poznám.

Naši hostia prichádzali a odchádzali, no ja som ostal s Vivian v izbe po celý zvyšok dňa a striedavo som sedel v hojdacom kresle pri okne a na posteli vedľa svojej ženy, obaja sme si znovu a znovu užasnuto šepkali, že máme dcéru. Nespúšťal som oči z manželky a z dcéry a naisto som vedel, že patríme k sebe a že my traja už ostaneme navždy spolu. Bol to ohromný pocit, tak ako všetko v ten deň. Pristihol som sa, že rozmýšľam nad tým, ako bude London vyzerať ako tínedžerka, alebo o čom bude snívať a ako naloží so svojím životom. Zakaždým, keď London zaplakala, Vivian si ju priložila k prsníku a ja som sa stal svedkom ďalšieho zázraku.

Odkiaľ London vie, ako to má robiť? uvažoval som sám pre seba. Ako to len, dokelu, vie?

Na ten deň mám ešte jednu spomienku, ktorá je však výhradne moja.

Stalo sa to v tú prvú noc v pôrodnici dávno po tom, ako všetci odišli. Vivian spala a ja som driemal v hojdacom kresle, keď som začul, ako sa dcéra začína prebúdzať. Predtým som nikdy nedržal novorodenca, a keď som ju zobral na ruky, privinul som si ju. Myslel som si, že musím zobudiť Vivian, ale na moje prekvapenie sa London utíšila. Šiel som pomaly naspäť k hojdaciemu kreslu a nasledujúcich dvadsať minút som žasol nad pocitom, ktorý vo mne vyvolávala. Už som vedel, že ju zbožňujem, ale myšlienka na život bez nej ma tak hlboko zasiahla, že som si to vôbec nevedel predstaviť. Pamätám sa, ako som jej šepkal, že som jej otec a že tu vždy budem pre ňu. Akoby presne vedela, čo hovorím, pokakala sa, začala sa vrtieť a rozplakala sa. Nakoniec som ju podal Vivian.

Kapitola 2

Spočiatku

„Dnes som im to povedala,“ vyhlásila Vivian.

Boli sme v spálni, Vivian vhupla do pyžama a šuchla sa do postele. Konečne sme osameli. Bola polovica decembra a London už necelú hodinu spala; v ôsmich týždňoch ešte stále spávala iba tri či štyri hodiny bez prestávky. Vivian sa nesťažovala, no bola nekonečne unavená. Krásna, ale unavená.

„Komu si čo povedala?“ opýtal som sa.

„Robovi,“ odvetila a myslela tým svojho šéfa v mediálnej firme, v ktorej pracovala. „Oficiálne som mu oznámila, že sa po materskej dovolenke už nevrátim.“

„Ach,“ povedal som a premkol ma rovnaký des, aký som prežíval pri pohľade na pozitívny tehotenský test. Vivian zarábala skoro toľko ako ja a nebol som si istý, či si bez jej príjmu budeme môcť dovoliť životný štýl, na ktorý sme si zvykli.

„Povedal, že keby som si to rozmyslela, budem mať vždy otvorené dvere,“ dodala. „Ale odvetila som mu, že London nebudú vychovávať cudzí ľudia. Veď prečo inak majú manželia dieťa?“

„Nemusíš ma presviedčať,“ povedal som a maximálne som sa usiloval skryť svoje pocity. „Som na tvojej strane.“ Teda, čiastočne to aj bola pravda. „Ale vieš, že to znamená, že už nebudeme tak často večerať v reštaurácii a budeme musieť okresať neplánované výdavky, však?“

„Viem.“

„A je ti jasné aj to, že nebudeš toľko nakupovať?“

„Hovoríš to, akoby som rozhadzovala peniaze. Ja to predsa nerobím.“

Výpisy z kreditnej karty občas naznačovali niečo iné, rovnako jej šatník plný oblečenia, topánok a kabeliek, ale zachytil som jej nahnevaný tón a hádka bola to posledné, po čom som túžil. Namiesto toho som sa zvalil k nej na posteľ a privinul som si ju, lebo som myslel na niečo iné. Pomaznal som ju nosom a pobozkal na krk.

„Teraz?“ opýtala sa.

„Už je to dlho.“

„A môjho chudáčika ide asi roztrhnúť, čo?“

„Úprimne, nechcem to riskovať.“

Pustila sa do smiechu a začal som jej rozopínať pyžamový vrch. Vo vysielačke monitorujúcej Londonin spánok sa ozval nejaký zvuk. V tom okamihu sme stuhli.

Nič.

Stále nič.

A keď som si už myslel, že je vzduch čistý, a vydýchol som si, hoci som si ani neuvedomoval, že som zadržiaval dych, monitor sa ozval plnou silou. Vzdychol som si, prevalil som sa na chrbát a Vivian vstala. Kým sa London konečne utíšila, čo trvalo asi pol hodiny, Vivian nemala náladu na druhý pokus.

Ráno sme mali viac šťastia. Vlastne toľko, že keď sa London zobudila, s radosťou som sa o ňu dobrovoľne postaral, aby si Vivian mohla ešte pospať. London však musela byť rovnako unavená ako Vivian. Až keď som dopil druhú šálku kávy, začul som vychádzať z monitora rôzne zvuky. Ale nebol to plač.

Hračky visiace nad kolískou sa veselo krútili a London bola plná energie a živého pohybu, striedavo kopala nohami, akoby to boli nejaké piestiky. Neubránil som sa úsmevu a aj London sa odrazu na mňa usmiala.

Nebol to len prejav radosti, ani podvedomý tik. Videl som to a takmer som neveril vlastným očiam. Bol to skutočný úsmev, taký ozajstný ako východ slnka, a keď sa nečakane zachichotala, už aj tak nádherný štart do nového dňa bol odrazu tisíckrát lepší.

Nie som múdry muž. Teda, nechcem povedať, že nie som inteligentný. Ale múdrosť znamená viac ako len inteligenciu, lebo je v nej pochopenie, empatia, skúsenosť, vnútorný pokoj a intuícia. Pri pohľade späť vidím, že mi mnohé z týchto schopností chýbajú.

Naučil som sa, že vek nezaručuje múdrosť o nič viac ako inteligenciu. Viem, že to nie je veľmi obľúbená predstava. Nepokladáme predsa často starších ľudí za múdrych najmä preto, lebo sú sivovlasí a majú vrásky? Dospel som k presvedčeniu, že niektorí ľudia sa na rozdiel od iných narodia so schopnosťou zmúdrieť a na niektorých je zasa múdrosť evidentná dokonca aj v mladom veku.

Napríklad moja sestra Marge. Je múdra, hoci je iba o päť rokov staršia ako ja. Úprimne povedané, Marge je múdra, odkedy si ju pamätám. Aj Liz. Je mladšia ako Marge, a predsa z jej reči cítiť premyslenosť a empatiu. Po rozhovore s ňou sa často pristihnem, že uvažujem o tom, čo povedala. Aj mama a otec sú múdri. Po tieto dni o tom veľa premýšľam, lebo mi došlo, že hoci v našej rodine sa múdrosť vyskytuje, mňa celkom obišla.

Veď keby som bol múdry, bol by som počúval Marge v lete roku 2007, keď ma viezla na cintorín k hrobom starých rodičov a opýtala sa, či som si absolútne istý, že sa chcem s Vivian oženiť. Keby som bol múdry, bol by som počúval otca, keď sa ma opýtal, či som si istý, že by som mal začať podnikať a založiť si v tridsiatich piatich rokoch vlastnú reklamnú agentúru.

A keby som bol múdry, bol by som počúval aj mamu, keď mi hovorila, aby som sa venoval London čo najviac, lebo deti veľmi rýchlo vyrastú a tie roky nemožno vrátiť späť.

Ale ako som povedal, nie som múdry muž, a preto sa môj život dostal do peknej vývrtky. Ešte aj teraz mi často napadá, či sa z toho niekedy spamätám.

Kde má človek začať, keď sa pokúša pochopiť príbeh, ktorý mu len ťažko dáva nejaký zmysel? Na začiatku? A kde je začiatok?

Ktovie?

Začnime takto. Ako dieťa som vyrastal s predstavou, že keď dovŕšim osemnásť rokov, budem sa cítiť ako dospelý. A mal som pravdu. V osemnástich som si už robil plány. Naša rodina žila od výplaty k výplate a ja som nemienil robiť to isté. Sníval som o vlastnej firme, o tom, že budem svojím vlastným šéfom, hoci som celkom nevedel, čo chcem robiť. Dospel som k záveru, že vysokoškolské štúdium ma môže správne nasmerovať, a tak som šiel na Štátnu univerzitu v Severnej Karolíne, ale čím dlhšie som študoval, tým mladší som si pripadal. Keď som dostal diplom, nevedel som sa zbaviť pocitu, že som rovnaký chalan ako na strednej.

Okrem toho mi fakulta nijako nepomohla pri rozhodovaní o tom, akú firmu by som si chcel založiť. Mal som málo reálnych skúseností a ešte menej kapitálu, a tak som odložil realizáciu svojho sna na neskôr a zamestnal som sa v reklamnej spoločnosti chlapíka menom Jesse Peters. Do kancelárie som nosil oblek, pracoval som dlhé hodiny, a predsa som často mal pocit, že som mladší, ako môj skutočný vek môže naznačovať. Cez víkendy som navštevoval rovnaké bary ako na univerzite a často som si predstavoval, že by som pokojne mohol začať odznovu ako prvák a zapadol by som do každého bratstva, ku ktorému by som sa náhodne pridal. Počas nasledujúcich ôsmich rokov som zaznamenal ešte viac zmien, lebo som sa oženil, kúpil som dom a začal jazdiť na aute s hybridným pohonom, no ešte ani vtedy som sa nie vždy automaticky cítil ako svoja dospelá verzia. Peters mi v podstate nahrádzal rodičov, lebo aj on mi hovoril, čo mám robiť. Mal som preto pocit, akoby som stále čosi predstieral. Niekedy som sedel za stolom a presviedčal sám seba: Tak dobre, je to oficiálne. Teraz som dospelý.

To poznanie, samozrejme, prišlo, až keď sa nám narodila London a Vivian odišla z práce. Nemal som ani tridsať a tlak, ktorý som cítil pre to, že budem niekoľko najbližších rokov živiteľom rodiny, si žiadal obetu takých rozmerov, ktoré som ani nečakal, a ak toto nie je dospelosť, tak potom už neviem.

Keď som skončil prácu v agentúre, v dňoch, keď som sa dostal domov v rozumnom čase, som vošiel dnu a začul, ako London zvolala. „Ocko!“ A vždy som si potichu zaželal, kiežby som s ňou mohol tráviť viac času. Rozbehla sa ku mne, ja som ju zdvihol na ruky a ona ma objala okolo krku. Vtedy som si pripomínal, že všetko, čo musím obetovať, stojí za to, že je to pre našu úžasnú malú dcérku.

V hektickom životnom zhone som ľahko presvedčil sám seba, že to dôležité – moja žena a dcéra, moja práca a moja rodina – sa vyvíja dobre, aj keď som nemohol byť svojím vlastným pánom. Keď som si v zriedkavých chvíľach predstavoval svoju budúcnosť, prichádzal som na to, že si maľujem obraz, ktorý sa veľmi nelíši od môjho aktuálneho života. Aj to bolo fajn. Mal som pocit, že z nadhľadu moje dni plynú hladko. Ale mal som to chápať ako varovanie. Verte, že som ani len netušil, že o niekoľko rokov sa budem prebúdzať s pocitom, aký mávali imigranti na ostrove Ellis po príchode do Ameriky s batohom šiat na chrbte, bez znalosti jazyka, keď si v duchu kládli otázku: Čo budem teraz robiť?

Kedy presne sa to všetko začalo kaziť? Keby ste sa na to opýtali Marge, odpovedala by jednoznačne: „Začalo to ísť dolu vodou, keď si stretol Vivian.“ Neraz mi to povedala. To by však nebola Marge, keby sa automaticky neopravila: „Beriem to späť. Začalo sa to dávno predtým na strednej, keď si si zavesil na stenu ten plagát ženy s malými bikinami a veľkým zadkom. Mne sa ten plagát vždy páčil, ale zdeformovalo ti to uvažovanie,“ dodala by. A po ďalšom uvažovaní by pokrútila hlavou a premýšľala by nahlas. „Keď o tom uvažujem, ty si bol vždy trochu šiši, a keď to povie žena, ktorú rodina vždy pokladala za strelenú, tak to už niečo znamená. Možno je tvojím problémom, že si príliš dobrý. Škodí ti to.“

A o tom to je. Keď sa pokúšate prísť na to, čo sa pokazilo, či skôr kde ste vy sami zlyhali, je to trochu ako so šúpaním cibule. Pod šupkou je vždy ďalšia vrstva, ďalšia chyba z minulosti alebo bolestivá spomienka, ktorá vynikne a zavedie vás ešte hlbšie do minulosti, a potom ešte hlbšie pri pátraní po holej pravde. Dospel som do štádia, v ktorom som sa už prestal snažiť, aby som sa dostal na koreň veci. Teraz už záleží iba na jednom, vziať si ponaučenie, aby som sa vyhol rovnakým chybám v budúcnosti.

Aby ste to všetko pochopili, musíte pochopiť mňa. Čo, mimochodom, nie je jednoduché. Som na svete viac ako tretinu storočia a polovicu z toho času si stále nerozumiem. A tak mi dovoľte, aby som začal týmto: Keď som bol starší, uveril som, že existujú dva typy mužov. Manželský a staromládenecký. Manželský typ muža je chlapík, ktorý hodnotí každú svoju milenku, posudzuje ju, či by to mohla byť tá pravá. Preto tridsiatničky a štyridsiatničky často vravia, že všetci dobrí muži sú už zadaní. Ženy tým myslia chlapíkov, ktorí sú pripravení, ochotní a schopní stať sa súčasťou dvojice.

Vždy som bol manželský typ. Existencia vo dvojici mi pripadá správna. Z nejakého dôvodu som sa vždy cítil lepšie v prítomnosti žien ako mužov, dokonca aj v priateľstvách. A zdalo sa mi, že byť so ženou, ktorá je do mňa tiež po uši zamilovaná, je to najlepšie na svete.

A predpokladám, že to tak aj naozaj môže byť. Ale práve tu sa veci trochu zamotávajú, pretože nie všetky manželské typy sú rovnaké. Delia sa na podskupiny. Tak napríklad existujú chlapíci, ktorí sa pokladajú za romantikov. To znie dobre, však? Väčšina žien predsa trvá na tom, že chcú presne takého muža. Pravdepodobne to tak aj je a musím sa priznať, že som zarytým fanúšikom presne tejto podskupiny. V zriedkavých prípadoch však pokladajú tento typ aj za príjemného zabávača, a keď beriem do úvahy všetky tri veci, začínam veriť tomu, že s trochu väčším úsilím, keby som sa bol trochu viac snažil, moja žena by ma bola zbožňovala, rovnako ako som ja zbožňoval ju.

Ale čo zo mňa urobilo takéhoto muža? Je to jednoducho v povahe? Alebo ma ovplyvnilo rodinné prostredie? Či som jednoducho len v citlivom veku pozeral priveľa romantických filmov? Alebo všetko dokopy?

Vôbec netuším, ale bez váhania hovorím, že za sledovanie priveľkého počtu romantických filmov môže Marge. Milovala klasiku, napríklad Nezabudnuteľnú lásku alebo Casablancu. Ale k jej obľúbeným filmom patria aj Duch a Hriešny tanec. Pretty Woman sme spolu videli určite aspoň dvadsaťkrát. Tento film mala zo všetkých najradšej. Samozrejme, nevedel som, že sme ho tak radi pozerali, lebo sme v tom období boli obaja zbláznení do Julie Roberts. Ale to sem nepatrí. Ten film bude zrejme žiť večne, lebo zaberá. Medzi hlavnými postavami, ktoré stvárnili Richard Gere a Julia Roberts, fungovala… chémia. Rozprávali sa, naučili sa veriť jeden druhému napriek vzájomným odlišnostiam. A zaľúbili sa do seba. A ako by človek mohol zabudnúť na scénu, v ktorej Richard Gere čaká na Juliu, lebo ju chce vziať do opery, a ona sa objaví vo večerných šatách, ktoré ju celkom zmenili? Diváci vidia Richardov ohromený výraz, nakoniec otvorí zamatovú škatuľku s diamantovým náhrdelníkom, ktorý bude mať Julia v ten večer na sebe. Keď Julia po ňom siahne, Richard zaklapne viečko, a to Juliino okamžité veselé prekvapenie…

V tých niekoľkých scénach je všetko. Romantika, dôvera, dychtivé očakávanie a radosť v kombinácii s operou, dokonalým oblečením a šperkom, to všetko vyústilo do lásky. Môjmu predpubertálnemu mozgu to odrazu došlo: toto je manuál, ako zapôsobiť na dievča. Potreboval som si už len zapamätať, že dievčaťu sa ten chlapec musí najskôr zapáčiť a že romantické gestá nakoniec prebudia lásku. A tak sa v reálnom svete zrodil ďalší romantik.

Keď som mal dvanásť, pribudla nám nová spolužiačka. Melissa Andersonová sa prisťahovala z Minnesoty. Mala blond vlasy a modré oči, jasné znaky svojich švédskych predkov. Keď som ju videl v ten prvý deň v škole, určite mi padla sánka a nebol som jediný. Všetci chalani si o nej šepkali a vôbec som nepochyboval o tom, že to je rozhodne najkrajšie dievča, aké kedy vstúpilo do triedy pani Hartmanovej na Základnej škole Arthura E. Edmondsa.

Ale na rozdiel od ostatných chalanov v škole som presne vedel, čo mám robiť. Dvoril som jej, a hoci nie som Richard Gere a nemám súkromné lietadlo ani diamantové šperky, mal som bicykel a naučil som sa pliesť náramky s drevenými korálikmi. Tie však prišli na rad až neskôr. Najprv sme sa museli – tak ako Richard s Juliou – jeden druhému zapáčiť. Začal som hľadať dôvody, aby som si na obede mohol sadnúť k rovnakému stolu. Ona rozprávala a ja som ju počúval a kládol som jej otázky. Keď mi po niekoľkých týždňoch nakoniec povedala, že som podľa nej milý, vedel som, že je načase urobiť ďalší krok. Napísal som jej báseň o tom, ako žila v Minnesote a aká je pekná, ktorú som jej raz popoludní v školskom autobuse dal aj s kvetmi. Sadol som si na svoje miesto a presne som vedel, čo teraz príde: pochopí, že som iný ako ostatní chalani, a potom sa stane zázrak – keď vystúpime z autobusu, chytí ma za ruku a požiada, aby som ju odprevadil domov.

Lenže to tak vôbec nedopadlo. Namiesto toho, aby si prečítala moju báseň, celou cestou sa rozprávala s kamoškou April, na druhý deň si na obede sadla k Tommymu Harmonovi a vôbec sa so mnou nebavila. Ani na druhý či na tretí deň. Keď ma Marge neskôr našla, ako trucujem vo svojej izbe, povedala mi, že sa priveľmi snažím a mám byť viac sám sebou.

„Ja som sám sebou.“

„Tak potom by si sa možno mal zmeniť,“ odpovedala mi ironicky Marge. „Lebo pôsobíš dojmom zúfalca.“

Problém bol v tom, že som si veci nepremyslel. Premyslel si veci Richard Gere? On jednoznačne vedel viac ako moja sestra. A opäť, v tomto bode sme múdrosť a ja cestovali po diaľnici opačným smerom. Pretože Pretty Woman je film a ja žijem v reálnom svete. Lenže model, ktorý som si osvojil s Melissou Andersonovou, som s istými obmenami používal až dovtedy, kým sa z toho nestal zvyk, ktorého som sa už nedokázal zbaviť. Stal som sa kráľom romantických gest – kvety, krátke listy, pohľadnice a tak – a na fakulte som bol dokonca „tajným obdivovateľom“ dievčaťa, ktoré som chcel zbaliť. Otváral som dvere a platil na každom rande, počúval som, vždy keď chcelo dievča rozprávať, aj keď to bolo o tom, že stále veľmi ľúbi svojho expriateľa. Väčšina dievčat ma mala úprimne rada. A to doslovne, mali ma za kamaráta. Bol som chalan, ktorého zakaždým pozýval hlúčik dievčat von, no iba zriedkavo sa mi podarilo zbaliť dievča, do ktorého som sa zahľadel. Ani neviem spočítať, koľko ráz som si vypočul: „Ty si ten najlepší chalan, akého poznám, a určite stretneš nejakú skvelú babu. Mám dve alebo tri kamošky, s ktorými by som ťa mohla zoznámiť…“ V koži chalana, ktorý sa dokonale hodí pre niekoho iného, som to nemal jednoduché. Často mi to zlomilo srdce a vôbec som nechápal, prečo mi ženy hovorili, že chcú isté vlastnosti – romantiku a dobrosrdečnosť –, a keď im ich ponúknem, neocenia to.

Samozrejme, že som zas nebol v láske úplným nešťastníkom. V druhom ročníku na strednej som mal dievča, volala sa Angela. V prvom ročníku na univerzite som skoro celý rok chodil s Victoriou. A v lete po skončení univerzity som sa vo veku dvadsaťdva rokov zoznámil so ženou, ktorá sa volala Emily.

Emily dodnes žije neďaleko a za tie roky sme sa tu a tam stretli. Bola prvá, ktorú som naozaj miloval, a keďže romantika a nostalgia idú často ruka v ruke, stále na ňu myslievam. Emily bola tak trochu bohémka, dávala prednosť dlhým kvetovaným sukniam a sandálom, líčila sa len málo a študovala výtvarné umenie s dôrazom na maľbu. Bola krásna. Mala gaštanové vlasy a orieškovohnedé oči so zlatistým nádychom. Vyžarovala však viac ako len fyzickú krásu. Ľahko sa rozosmiala, bola ku každému srdečná a vynikala inteligenciou. Skrátka dokonalá žena pre mňa. Moji rodičia ju zbožňovali, Marge ju milovala a vedeli sme spolu aj mlčať a cítiť sa pohodovo. Mali sme bezproblémový a uvoľnený vzťah. Boli sme viac priatelia ako milenci. Nielenže sme sa vedeli porozprávať o čomkoľvek, ale Emily sa tešila, keď som jej dal pod vankúš krátky lístok alebo som jej bez zjavného dôvodu priniesol do práce kvety. Emily ma ľúbila tak veľmi, ako milovala romantické gestá, a po rokoch randenia som sa rozhodol, že ju požiadam o ruku. Dokonca som zložil zálohu na snubný prsteň.

Ale potom som to pokašľal. Nepýtajte sa ma prečo. Na vine bol chľast. V ten večer som popíjal s kamarátom v bare a ktovie prečo som nadviazal rozhovor s nejakou Carly. Bola krásna a vedela flirtovať. Nedávno sa rozišla s dlhoročným priateľom. Jeden drink vystriedal druhý a to viedlo k ďalšiemu flirtovaniu, až sme napokon skončili v posteli. Ráno mi Carly vysvetlila, že to bol len taký úlet, ktorý nebude mať pokračovanie, a hoci ma pobozkala na rozlúčku, neobťažovala sa dať mi svoje telefónne číslo.

Na podobné situácie existuje zopár chlapských pravidiel. Pravidlo číslo jeden hovorí: Nikdy jej o tom nepovedz. A keď tvoja drahá niečo vytuší a priamo sa ťa opýta, treba ihneď použiť pravidlo číslo dva: Zatĺkaj, zatĺkaj, zatĺkaj.

Každý muž pozná tieto pravidlá, ale ja som sa cítil previnilo. Strašne previnilo. Ani po mesiaci som tento zážitok nedokázal hodiť za hlavu a nevedel som si odpustiť. Pripadalo mi nepredstaviteľné, že by som si to mal nechať pre seba. Nevedel som si predstaviť, že by som si mal založiť budúcnosť s Emily na klamstve. Rozprával som sa o tom s Marge, ktorá mi opäť sestersky pomohla.

„Neopováž sa otvoriť ten svoj hlúpy zobák, ty somár. Spravil si kravinu a máš mať prečo výčitky svedomia. Ale ak to nemieniš zopakovať, potom nezraňuj Emiline city. Takéto niečo ju zdrví.“

Vedel som, že má pravdu, a predsa…

Chcel som, aby mi Emily odpustila, lebo som nevedel, či si bez toho dokážem sám odpustiť, a tak som za ňou nakoniec prišiel a vyriekol som slová, ktoré dodnes ľutujem.

„Musím ti niečo povedať,“ začal som a všetko som jej vysypal. Ak som sa tým usiloval o odpustenie, nezabralo to. A ak som sa snažil vybudovať dlhotrvajúci vzťah na pravde, nepodarilo sa mi ani to. So slzami v očiach mi povedala, že potrebuje čas na rozmyslenie, a rýchlo odišla.

Nechal som jej týždeň, chodil som po byte ako bez duše a čakal, kedy mi zavolá. Nasledujúci týždeň som jej nechal dve správy, v oboch som sa znovu ospravedlnil, no i tak nezavolala. Až ďalší týždeň sme šli spolu na obed. No obaja sme boli napätí, a keď odchádzala z reštaurácie, nechcela, aby som ju odprevadil k autu. Tušil som, čo príde. O týždeň mi nechala správu, že sme spolu definitívne skončili. Niekoľko týždňov som bol celkom hotový.

Čas postupne zmiernil môj pocit viny. S časom je to tak vždy. Dnes sa utešujem tým, že moja nerozvážnosť bola aspoň pre Emily šťastím v nešťastí. Niekoľko rokov po našom rozchode som sa od kamaráta dopočul, že sa vydala za nejakého Austrálčana, a kedykoľvek som ju náhodne zazrel, mal som pocit, že život je k nej dobrý. Vravel som si, že som šťastný kvôli nej. Emily si viac ako ktokoľvek iný zaslúži skvelý život a Marge si myslela to isté. Ešte aj po svadbe s Vivian sa ku mne moja sestra občas obrátila a povedala: „Emily bola trieda. To si pokašľal, čo?“

Narodil som sa v Charlotte v Severnej Karolíne a okrem jedného roka som tam prežil celý život. Ešte aj dnes mi pripadá neuveriteľné, kde sme sa s Vivian zoznámili, či skôr, že sme sa vôbec zoznámili. Veď aj ona pochádza z Juhu, aj ona pracovala dlhé hodiny a iba zriedkavo chodievala von. Tak čo je potom čudné na tom, že sme sa stretli na Manhattane?

Vtedy som pracoval v pobočke našej agentúry v centre mesta, čo asi znie významnejšie, ako to bolo v skutočnosti. Jesse Peters zastával názor, že skoro každý nádejný zamestnanec charlottskej kancelárie musí odslúžiť krátky čas na severe minimálne preto, lebo mnohými firemnými klientmi sú banky a každá z nich má značnú účasť v New York City. Pravdepodobne ste videli niektoré televízne reklamy, na ktorých som spolupracoval. Rád ich pokladám za premyslené a seriózne vykreslenie atmosféry integrity. Prvú som vytvoril, kým som býval v malej garsónke na 77. západnej ulici a snažil som sa zistiť, či sa to nejako odrazilo aj na mojom bankovom účte, podľa ktorého som si mohol dovoliť akurát nejaké jedlo v reštaurácii rýchleho občerstvenia.

V máji 2006 istý generálny riaditeľ jednej z našich bánk, ktorému sa nesmierne páčila moja vízia, zorganizoval charitatívne podujatie na podporu MoMA. Generálny riaditeľ bol vážnym obdivovateľom výtvarného umenia, o ktorom som ja nič nevedel, a hoci to bolo exkluzívne podujatie vo formálnom spoločenskom oblečení, nechcelo sa mi tam ísť. Ale banka bola naším klientom a Peters zasa mojím šéfom, ktorého prístup k zamestnancom najviac vystihuje veta: Urob, čo ti hovorím, lebo inak uvidíš. Tak čo som mal robiť?

Z prvej polhodiny si nepamätám skoro nič okrem pocitu, že tam nepatrím. Viac ako polovica prítomných bola vo veku mojich starých rodičov, a pokiaľ ide o mieru bohatstva, prakticky každý žil v celkom inej stratosfére ako ja. V istej chvíli som sa pristihol, že počúvam debatu dvoch sivovlasých džentlmenov, v ktorej porovnávali kvality G IV a Falconu 2000. Chvíľu mi trvalo, kým som prišiel na to, že porovnávajú svoje súkromné lietadlá.

Keď som sa odtrhol od ich rozhovoru, uvidel som na opačnom konci miestnosti jej šéfa. Poznal som ho z večerného televízneho vysielania a Vivian mi neskôr povedala, že sa pokladá za zberateľa výtvarného umenia. Pokrčila nos, keď o tom hovorila, čím mi naznačovala, že má síce peniaze, ale nemá vkus, čo ma nijako neprekvapilo. Napriek slávnym hosťom v štúdiu humor v jeho šou najlepšie vystihuje prívlastok prízemný.

Vivian stála za ním, a tak mi tienil výhľad na ňu, ale keď odišiel niekoho privítať, zbadal som ju. Mala tmavé vlasy, bezchybnú pleť a lícne kosti, o akých snívajú supermodelky. Nepochyboval som, že krajšiu ženu som v živote nevidel.

Najskôr som ju pokladal za jeho partnerku, ale čím dlhšie som ju pozoroval, tým som si bol istejší, že tí dvaja nie sú spolu a že preňho iba pracuje. A nemala ani snubný prsteň, ďalší dobrý znak… nuž ale, akú šancu som mal?

Lenže romantik vo mne sa nedal odradiť, a keď pristúpila k baru, aby si dala kokteil, prikvitol som k pultu aj ja. Zblízka bola ešte úžasnejšia.

„Ste to vy,“ prihovoril som sa jej.

„Prepáčte?“

„Tá, na ktorú myslia výtvarníci v Disneyho štúdiu, keď kreslia oči svojim princeznám.“

Priznávam, že to nebolo ktoviečo. Trochu neohrabané, možno dokonca lacné a v trápnom tichu, ktoré nasledovalo, som už vedel, že som strelil vedľa. Ale potom sa niečo stalo – rozosmiala sa.

„Tak takúto namotávku som ešte nepočula.“

„Nezabralo by to na hocikoho,“ povedal som. „Volám sa Russell Green.“

Vyzerala, že som ju pobavil. „Ja som Vivian Hamiltonová,“ predstavila sa a skoro mi vyrazila dych.

Volala sa Vivian.

Ako postava Julie Roberts vo filme Pretty Woman.

Ako má človek vedieť, či je preňho niekto ten pravý? Aké signály potrebujem zachytiť, aby som si pri stretnutí povedal: Toto je tá, s ktorou chcem stráviť zvyšok života? Ako som mohol mať napríklad pocit, že Emily je tá pravá, a potom prežívať rovnaký pocit aj s Vivian, keď sú rozdielne asi ako noc a deň? A keď sa aj moje vzťahy s nimi rovnako líšili?

Neviem, ale keď myslím na Vivian, ešte aj dnes si ľahko spomeniem na opojné vzrušenie z našich prvých spoločných večerov. S Emily sme prežívali vrúcnosť a uvoľnenú spriaznenosť, ale s Vivian sme horeli takmer od samého začiatku, akoby bola naša príťažlivosť osudová. Každá vzájomná komunikácia, každý rozhovor akoby umocňoval moje rastúce presvedčenie, že sme jeden pre druhého presne tým, čo hľadáme. Ako manželský typ muža som začal snívať o tom, akými chodníčkami sa bude naše spolužitie uberať, a že naša vzájomná vášeň bude horieť naveky. Už po niekoľkých mesiacoch som si bol istý, že chcem, aby sa Vivian za mňa vydala, hoci som sa priamo nevyjadril. Vivian trvalo trochu dlhšie, kým nadobudla rovnakú istotu, no keď sme sa už stretávali ďalších šesť mesiacov, mali sme spolu vážnu známosť a testovali sme sa vzájomne v otázkach týkajúcich sa Boha, peňazí, politiky, našich rodín a blízkeho okolia, detí a základných hodnôt. Väčšinou sme sa zhodli v názoroch a podľa vzoru ďalšieho romantického filmu som týždeň pred návratom do Charlotte Vivian požiadal o ruku na Deň svätého Valentína na vyhliadkovej plošine Empire State Building.

Myslel som si, že viem, čo získavam, keď som si kľakol. Ale keď nad tým spätne premýšľam, Vivian to presne vedela, a nielen to, že som muž, ktorého chce, ale aj potrebuje. A tak sme si sedemnásteho novembra 2007 v prítomnosti našich rodín a priateľov vymenili manželské sľuby.

A čo bolo potom? Môžete si domyslieť.

Tak ako každá manželská dvojica, aj my sme mali svoje výšky a pády, zneistenia i príležitosti, úspechy či prehry. Keď sa rozbúrené vody upokojili, dospel som k presvedčeniu, že manželstvo je aspoň teoreticky úžasné.

Hoci v praktickej rovine si skôr myslím, že výstižnejšie to vyjadruje slovo zložité.

Veď manželstvo nikdy nie je také, aké si ho človek predstavuje.

Romantik vo mne si nepochybne predstavoval celú záležitosť ako pokračovanie televíznej reklamy na blahoželania Hallmarku s ružami a sviečkami, všetko mierne rozostrené, lebo z tohto aspektu láska a dôvera dokážu prekonať akúkoľvek prekážku. Moje praktickejšie ja však vedelo, že na to, aby dvaja ľudia spolu prežili dlhé roky, treba vyvinúť veľa úsilia z oboch strán. Žiada si to oddanosť a kompromisy, komunikáciu a spoluprácu, najmä ak nás život často všeličím atakuje práve vtedy, keď to najmenej čakáme. Tieto ataky v ideálnom prípade liznú dvojicu bez ujmy. Inokedy nastáva situácia, že ak sa obaja stavajú čelom k miestam, odkiaľ fúka vietor, silnie ich vzájomná oddanosť.

Ale stáva sa, že nám život uštedrí ranu rovno medzi oči, až to zabolí pri srdci, a nám ostanú modriny, ktoré sa možno nikdy nezahoja.

Table of Contents

Kapitola 1 A s dieťaťom sme už traja

Kapitola 2 Spočiatku