„A každému národu v jeho vlastnej reči.“

Kniha Ester I:22

Vychádza s podporou Inštitútu pre preklad hebrejskej literatúry, štátu Izrael a Veľvyslanectva štátu Izrael v Bratislave.

Published with the support of The Institute for the Translation of Hebrew Literature, Israel and the Embassy of Israel, Bratislava.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku,lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s.r.o.

Ajelet Gundar-Gošen

Leha’ír arajot

Copyright © by Ayelet Gundar-Goshen

Translation © Peter Ambros, 2017

Design & Layout © Mária Rojko, 2017

Slovak edition © Artforum, 2017

Joavovi

A v momente, keď doňho narazil, si pomyslel, že svieti ten najkrajší mesiac, aký kedy videl. A aj v prvej chvíli potom, čo doňho narazil, stále myslel na mesiac a aj ďalej myslel na mesiac, a potom odrazu na mesiac prestal myslieť, ako keď sfúkneš sviečku. Počuje, ako sa dvere terénneho auta otvárajú a vie, že ich otvára on, že vystupuje on. Lenže táto informácia akoby sa netýkala jeho tela, pripomína skôr pocit, keď jazyk prechádza po ďasnách chvíľu po lokálnej anestézii; všetko je tam, kde má byť, no inak. Jeho nohy kráčajú po kamenistej púšti a pri každom kroku počuje chŕč-chŕč, a ten zvuk dokazuje, že naozaj kráča. A kdesi na konci ďalšieho kroku ho čaká človek, ktorého zrazil, stadiaľto ho nevidno, no je tam, ešte jeden krok a bude pri ňom. Nohu má už vo vzduchu, ale spomaľuje, pokúša sa oddialiť ďalší krok, ten posledný, po ktorom sa už nebude môcť vyhnúť pohľadu na človeka, ležiaceho na okraji cesty. Keby to len šlo zabrzdiť tento krok, ale tento krok sa zabrzdiť nedá, rovnako ako sa nedá zabrzdiť okamih pred ním, presne ten okamih, keď terénne auto narazilo do človeka, teda presne ten okamih, keď človek za volantom auta zrazil kráčajúceho človeka. Až po ďalšom kroku zistí, či je ten ešte človekom alebo už niečím iným. Už len pri pomyslení na to slovo noha vo vzduchu zmeravie, uprostred kroku, lebo možno, keď krok urobí, zistí, že človek už nie je človekom, že je iba ľudskou škrupinou, zvrásnenou škrupinou, a človeka niet. A ak ležiaci človek už nie je človekom, ťažko si predstaviť, čo čaká človeka, čo stojí, roztrasený, neschopný urobiť jeden obyčajný krok. Čo s ním bude.

Prvá časť

1

Prach bol všade. Biela vrstva, tenká ako práškový cukor na narodeninovej torte, po ktorej nikto netúži. Usádzal sa na palmových listoch na hlavnom námestí, na listoch paliem, ktoré sem priviezli nákladným autom už ako odrastené kmene a nastrkali ich do zeme, lebo nikto sa nemohol spoľahnúť na to, že by sa tu ujali mladé výhonky; pokrýval volebné plagáty do mestského zastupiteľstva, ktoré tri mesiace po hlasovaní ešte ovísali z balkónov domov: lysí a fúzatí muži hľadia spod vrstvy prachu na dav potenciálnych voličov, podaktorí so suverénnym úsmevom, iní s vážnym pohľadom, tak ako im to odporúčali jednotliví poradcovia PR. Prach na reklamných plagátoch; prach na autobusových zastávkach; prach na bugenvilei živoriacej na kraji chodníka, omráčenej smädom; prach všade.

Napriek tomu sa zdalo, že si to nikto nevšíma. Obyvatelia Beer Ševy sa s tým zmierili, tak ako sa zmierovali so všetkým ostatným – s nezamestnanosťou, zločinnosťou, s verejnými parkmi posiatymi rozbitými fľašami. Beerševčania sa každé ráno prebúdzali do ulíc plných prachu, chodili na zaprášené pracoviská, súložili pod prachovou pokrývkou a plodili deti, ktorým z očí sršal prach. Občas sa nevedel rozhodnúť, koho nenávidí viac – či prach, alebo Beerševčanov. Asi prach. Beerševčania mu každé ráno nesadali na terénne auto. Prach áno. Biela tenká vrstva, ktorá tlmila jeho ohnivú červeň a menila ju na vyblednutú ružovú, paródia naňho samého. Ejtan zlostne vystrel prst k okennej tabuľke a zotrel kúsok z tej potupy. Prach mu ostal prilepený na ruke aj potom, čo si ju vytrel do nohavíc a dobre vedel, že bude musieť vyčkať, až si v nemocnici Soroka umyje ruky, aby sa mohol opäť cítiť naozaj čistý. Šľak aby trafil to skurvené mesto!

(Občas počúval svoje vlastné myšlienky a preľakol sa. Vtedy si pripomenul, že nie je rasista. Že volí ľavicu. Že jeho manželka – kým sa z nej nestala Liat Grün – sa volala Liat Smucha. Keď si toto všetko zrátal, trochu sa upokojil a mesto mohol ďalej nenávidieť bez výčitiek svedomia.)

Keď nastúpil do auta, prachom poznačený prst si starostlivo držal od tela, akoby nebol súčasťou jeho organizmu, ale akousi laboratórnou vzorkou tkaniva, ktorú bude o chvíľu demonštrovať pred profesorom Zakajom, obaja na ňu vrhnú dychtivé pohľady – prezraď nám, kto si! Lenže profesor Zakaj sa v tej chvíli nachádzal mnoho kilometrov odtiaľ, prebúdzal sa do bezprašného rána v prázdnych uliciach Ra’anany, pohodlne sa usádzal do svojho striebristého mercedesu, ktorý si kliesni cestu do nemocnice zápchami centrálneho regiónu.

Pozorujúc prázdne ulice Beer Ševy, poprial Ejtan profesorovi Zakajovi aspoň hodinu a štvrť spoteného čakania, s nefungujúcou klimatizáciou, na diaľničnej križovatke Geha. Pritom dobre vedel, že klimatizácia v mercedesoch funguje a že zápchy na Gehe sú iba sladkou spomienkou na to, čo za sebou zanechal, keď prišiel sem, do tejto metropoly. Na miesto, kam by chcel ísť každý. Je pravda, že v Beer Ševe neboli zápchy a on to nezabudol spomenúť v žiadnom rozhovore so známymi z centrálneho regiónu. Ale keď tak robil – s miernym úsmevom na tvári, s priezračným pohľadom človeka, ktorý používa vyberaný jazyk –, musel vždy myslieť na to, že ani na cintoríne nie sú zápchy, a predsa by si tam nechcel mať domov. Domy pozdĺž Regerovho bulváru naozaj pripomínali cintorín. Nevýrazný, jednotvárny rad kamenných blokov, ktoré boli kedysi biele a dnes sa blížia k šedi. Obrovité náhrobné kamene, a z ich okien občas vyzrie ustatá, zaprášená tvár niektorého z duchov.

Na parkovisku Soroky stretol doktora Zahndorfa, ktorý sa naňho zoširoka usmieval a opýtal sa, „Tak ako sa dnes máva doktor Grün?“, a on zo seba vydoloval silený úsmev, poroztieral ho ako sa len dalo a odpovedal, „Ďakujem, dobre“. Potom spolu vošli bránou do nemocnice, vstúpili do iného klimatického prostredia, kde bezočivá nadvláda systémov klimatizácie a osvetlenia menila prírodou dané podmienky a sľubovala večné ráno a nikdy nekončiacu jar. Pri vchode na oddelenie sa Ejtan rozišiel s doktorom Zahndorfom, aby sa mohol venovať zdĺhavej očiste zaprášeného prsta v umývadle, až kým okolo neho prešla mladá sestrička a poznamenala, že má prsty klaviristu. To je pravda, pomyslel si, má prsty klaviristu. Vždy mu to ženy hovorievali. Pritom to jediné, na čo hrával, boli poškodené, narušené neuróny, na ktoré brnkal prstami navlečenými v rukaviciach, aby zistil, akú z nich môže vymámiť melódiu, ak vôbec.

Zvláštny hudobný nástroj, ten mozog. Nikdy s istotou nevieš, aký zvuk získaš, keď udrieš na tú či onú klávesu. Pravdaže, ak dáš ľahkým prúdom elektriny podnet okcipitálnemu laloku, je vysoko pravdepodobné, že pacient tomu podrobený povie, že vidí farby, a zas tlak pôsobiaci na neuróny v temporálnom, spánkovom laloku, vyvolá s najväčšou pravdepodobnosťou ilúziu tónov a hlasov. Ale o aké tóny ide? O aké obrazy? Tu sa celá záležitosť komplikuje. Lebo navzdory tomu, že veda veľmi obľubuje všeobecné a jednoznačné zákony, ukazuje sa, že ľudia sa radi od seba líšia. S akousi odbojnou zanovitosťou neústupne vytvárajú nové, odlišné symptómy, ktoré síce ostávajú variáciami na jednu hudobnú tému, napriek tomu sú však na hony vzdialené od toho, aby sa dali zjednotiť do jedinej zovšeobecňujúcej vety. Dvaja pacienti s poruchou orbito-frontálneho kortexu sa nikdy neunúvajú zosynchronizovať si sprievodné príznaky. Jeden sa bude správať hrubo a vulgárne, zatiaľ čo druhý sa premení na obsesívneho smejka. Jeden bude zo seba súkať nechutné sexistické poznámky a druhého sa zmocní neodolateľná potreba zodvihnúť každý predmet, čo mu príde do cesty. Pravdaže, vysvetlenie pre vydesených príbuzných bude to isté: v dôsledku akejsi príčiny (automobilová nehoda?, rakovinový nádor?, zatúlaná guľka?) bol poškodený orbitofrontálny kortex, ktorého úlohou je koordinácia správania. Z neurokognitívneho hľadiska je všetko v poriadku: pamäť funguje a schopnosti mysle ostali zachované. Ale človeka, ktorého ste poznali, už niet. Kto príde na jeho miesto? Nevedno. Až potiaľ. Tu sa začína svet plný náhod. Náhoda, kurvička akási provokatérska, tancuje si medzi lôžkami na oddelení, opľúva lekárske plášte, tak dlho šteklí záložky v knihe vedy, až sklonia hlavy a zaokrúhlia sa do podoby otáznikov.

Tak ako sa dá vôbec niečo poznať?, vykríkol raz smerom k drevenej katedre v posluchárni. Odvtedy prešlo pätnásť rokov a dodnes si spomína, ako v ňom stúpala vlna horúčosti, keď mu jedného ospanlivého poludnia došlo, že odbor, ktorý študuje, neposkytuje viac istôt než akékoľvek iné zamestnanie. Študentka, čo vedľa neho zadriemala, precitla vyľakaná z jeho výkriku a vrhla naňho nepriateľský pohľad. Zvyšok posluchárne čakal na pokračovanie profákovho výkladu, lebo ten bude iste otázkou na skúške. Jediný, koho otázka neobťažovala, bol samotný profesor Zakaj, ktorý naňho pobavene pozrel od katedry. „A ako sa volá pán kolega?“

„Ejtan. Ejtan Grün.“

„Jediná cesta k tomu, aby sme niečo poznali, Ejtan, je pozorovať smrť. Smrť vás naučí všetko, čo potrebujete vedieť. Zoberte si napríklad prípad Henryho Molaisona, epileptika z Connecticutu. V roku 1953 zmapoval neurochirurg William Beecher Scoville miesto zrodu epilepsie v oboch temporálnych lalokoch a Henry Molaison podstúpil novátorskú operáciu s cieľom odstrániť oblasti zodpovedné za chorobu, okrem iného aj hippocampus. Viete, čo sa stalo potom?“

„Zomrel?“

„Aj áno, aj nie. Henry Molaison nezomrel, lebo po operácii sa prebudil a žil ďalej. Ale v istom zmysle Henry Molaison predsa len zomrel, lebo od chvíle, ako sa prebral z narkózy, nebol schopný zachovať si jedinú novú spomienku, nemohol sa zamilovať alebo pocítiť nenávisť, alebo pre seba odhaliť novú myšlienku na dlhšie než dve minúty, lebo po dvoch minútach zanikla láska alebo nenávisť, alebo nová myšlienka, jednoducho boli vygumované. Mal dvadsaťsedem rokov, keď ho operovali a napriek tomu, že zomrel vo veku osemdesiatich dvoch rokov, ostal naveky dvadsaťsedemročný. Chápete, Ejtan, až keď odstránili hippocampus, zistili, že ten je zodpovedný za dlhodobé formovanie pamäti. Musíme čakať, až sa niečo zničí, aby sme poznali, čo vďaka tomu predtým fungovalo. To je tá najpodstatnejšia metóda pri výskume mozgu – nemôžeš si len tak prísť a po kúskoch odkrajovať z ľudského mozgu a sledovať, čo sa stane, ty čakáš a prenecháš náhode, aby to urobila za teba. A vtedy sa učenci vrhnú ako svorka hyen na to, čo po sebe zanechala a pokúšajú sa dospieť k tomu, po čom vy tak túžite – k poznaniu.“

Bola vari tam, v onej posluchárni, hodená návnada? Vedel snáď už vtedy profesor Zakaj, že tento usilovný, veci oddaný študent za ním pôjde ako verný psík kamkoľvek? Od chvíle, čo si Ejtan obliekol biely plášť, posmieval sa vlastnej naivite. On, ktorý neveril v Boha, ktorý sa už ako dieťa odmietal dať uniesť akýmkoľvek príbehom, v ktorom či za ktorým by sa ukrýval čo i len náznak nadprirodzených síl, urobil z tohto profáka akéhosi kráčajúceho pánaboha. A keď sa verný psík odmietol hrať na mŕtvolu, na hluchého-nemého-slepého, kráčajúci pánboh sa naňho rozhneval a vyhnal ho z telavivského raja do tejto pustatiny, do „Waste-Landu“, do Soroky.

„Doktor Grün?“

Mladá sestrička sa pri ňom zastavila a zreferovala mu udalosti predchádzajúcej noci. Vypočul si ju s primeraným záujmom a šiel si urobiť kávu. Na chodbe vrhol krátky pohľad na tváre pacientov – mladá žena sa zadúša tichým nárekom. Rus v strednom veku sa pokúša vyplniť mriežku sudoku, ale trasie sa mu ruka. Príslušníci štvorčlennej beduínskej rodiny s vytreštenými očami pozerajú televíziu, pripevnenú pod stropom. Ejtan zdvihol zrenice k obrazovke – odhodlaný gepard tam spracúva drobky z posledných zvyškov mäsa, ktoré pochádza, ak má veriť komentátorovi, z líšky s červeným chvostom. Nuž teda fakt, že každý život je odsúdený na zánik, tento fakt, ktorý sa nepatrilo šíriť na chodbách nemocnice, bolo možné nerušene vysloviť na televíznej obrazovke. Keby sa doktor Ejtan Grün prechádzal po tejto betónovej džungli zvanej Soroka a rozprával úprimne a otvorene o smrti, pacienti by zošaleli. Nárek, vý kriky, útoky na medicínsky personál. Nespočetnekrát si vypočul, ako ich citliví pacienti nazývajú „anjelmi v bielom“. A hoci dobre vedeli, že pod bielymi plášťami sa neskrývajú anjeli, ale ľudia z mäsa a kostí, neprepadli malovernosti. Ak ľudia pociťujú potrebu anjelov, možno im ich odoprieť? Čo z toho, že akejsi milosrdnej sestre sa len horko-ťažko podarilo uniknúť obžalobe pre zanedbanú starostlivosť za to, že do jedného chrchľavého hrdla naliala medicínu určenú pre iné chrchľavé hrdlo? Aj anjeli sa občas mýlia, obzvlášť, keď dvadsaťtri hodín nespia. A keď sa užialená alebo rozhorčená rodina oborila na prestrašeného experta alebo vyľakanú odborníčku, Ejtan vedel, že by sa takto oborili aj na ozajstných anjelov, že by im vyšklbali perie z krídel, aby si nemohli poletovať trblietavým nebeským kráľovstvom, zatiaľ čo ich milovaný príbuzný je zoslaný do temného hrobu. A ajhľa, všetky tie duše, čo neznesú ťarchu ani len letmého pohľadu do tváre smrti, hľadia do nej pokojne, ba s istou sympatiou, keď vrhne svoj tieň na africkú savanu. Lebo teraz to už neboli iba beduíni, čo vyvaľovali oči na obrazovku – aj Rus odložil sudoku a zdvihol hlavu, ba aj zadúšajúca sa žena sa ukradomky prizerala cez riasy zdobené slzami. Gepard s oduševnením prežúval zvyšky mäsa z líšky s červeným chvostom. Komentátor rozprával o suchu. Pri nedostatku dažďa začína zver na savane požierať vlastné mláďatá. Pacienti neurologického oddelenia s napätím sledovali jedinečné – ako oznámil komentátor – rozprávanie o tom, ako africký lev šklbe vlastné mláďatá, a Ejtan Grün si plne uvedomil, že musí byť povďačný bohom vedy nie za morfium, ale za 33-palcový televízor značky Toshiba.

Pred štyrmi rokmi mu holohlavá pacientka povedala, že je cynik, a napľula mu do tváre. Dodnes nezabudol na dotyk sliny, čo mu stekala po líci. Bola to mladá žena, nie najkrajšia. Napriek tomu napĺňala oddelenie akýmsi kráľovským majestátom, pacienti a ošetrovateľky jej nevdojak ustupovali z cesty. Keď jedného dňa pristúpil pri rannej vizite k jej lôžku, nazvala ho cynikom a napľula mu do tváre. Márne sa snažil pochopiť, čo ten pľuvanec zapríčinilo. Pri predchádzajúcich vizitách jej kládol vecné otázky, na ktoré stručne odpovedala. Na chodbe ho nikdy neoslovila. Príhoda ho znepokojovala práve preto, že nenachádzal príčinu. Nechtiac prepadal magickým úvahám o slepcoch, ktorí výborne vidia, o holohlavých ženách, ktorým blížiaca sa smrť prepožičiava akési röntgenové schopnosti nazrieť hlboko do srdca a ľadvín. V tú noc sa v manželskej posteli – plachta ešte páchla semenom – opýtal Liat:

„Som cynik?“

Zasmiala sa a on sa urazil.

„Až tak?“

„Nie,“ povedala a pobozkala ho na špičku nosa, „nie viac ako iní.“

A on naozaj nebol cynický. Nie viac ako iní. Doktora Ejtana Grüna neunavovali jeho pacienti viac – ani menej – než to bolo na oddeleniach prípustným bežným zjavom. A predsa ho poslali do vyhnanstva za oceán prachu a piesku, vypudili ho z lona nemocnice v centrálnom regióne do bezútešnej betónovej pustatiny menom Soroka. „Idiot,“ šepkal si pre seba, zatiaľ čo zvádzal boj s chrchľajúcou klimatizáciou vo svojej izbe, „idiot a naivka.“ Lebo čo to je, ak nie idiotstvo, keď sa lekárska kapacita pustí do frontálnej konfrontácie s nadriadeným šéfom? Čo iného ako idiotstvo vo svojej najvypuklejšej podobe ho môže viesť k tomu, aby nástojil na svojej pravde aj vtedy, keď ho nadriadený – jeho mentor ešte z čias univerzitného štúdia – vyzve, aby si dával pozor? Aké nové formy idiotstva sa podarilo lekárskej kapacite vyvinúť, keď v záchvate slabého odvaru asertívnosti udrel do stola a povedal, „To je úplatkárstvo, Zakaj, a ja z toho urobím škandál?“ A keď sa obrátil na riaditeľa nemocnice a rozprával mu o obálkach s peniazmi a následných súrnych zákrokoch mimo poradia, bol vari naozaj taký hlúpy, že uveril prekvapenému výrazu v jeho očiach?

Table of Contents

Prvá časť

1

Druhá časť