Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Whitney, G.: Turbulence

Vydání první

Copyright © 2016 by Whitney G.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency and Brower

Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2129. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Turbulence, vydaného v roce 2016

Český překlad © 2017 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Najla Qamber of Najla Qamber Designs.

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0699-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0700-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

WHITNEY G.

TURBULENCE

Pro tebe.

Pouze pro tebe.

Turbulence znamená:

1) náhlý zmatek nebo pozdvižení,

2) chaotické a nepravidelné proudění v atmosféře,

3) nás dva, cokoli, co charakterizuje nás.

PŘED NÁSTUPEM

GILLIAN

PROLOG

Kolikrát mě spálíš?

Třikrát, čtyřikrát, pětkrát, možná desetkrát…

Jsem to já, kdo tě spaluje?

Ano, „tohle“ musí přestat.

Jestli odejdeš jako první, udělám totéž.

Už jsem ti to říkal, přesto to nikdy neuděláš…

Když jsem poprvé letěla skrz silnou turbulenci, přísahala jsem na svůj život, že už nikdy víc nepoletím.

Přihodilo se to během nočního letu ze Seattlu do Londýna, kdy nás po třech hodinách zasáhla prudká letní bouře. Letadlo sebou házelo, cestující vřískali a modlili se za své životy a moje uklidňování: „Vydržte! Všichni, prosím, vydržte!“ bylo asi stejně platné jako házení hrachu na zeď.

Pilot byl mladý a nezkušený a jeho tichý hlas ani lidi neuklidňoval. Když se v kabině první třídy na podlaze mezi popadanými zavazadly roztříštily sklenice, slíbila jsem si, že moje dny na obloze jsou sečteny, jestli tedy vůbec někdy přistaneme.

Samozřejmě jsem ten slib porušila už o několik hodin později, ale mohla jsem konečně říct, že jsem zažila tu nejhorší turbulenci, co existuje.

Nebo jsem si to alespoň myslela.

„Slečno?“ Pasažér v první třídě přeruší tok mých myšlenek a dotkne se mého lokte, když procházím uličkou. „Slečno?“

„Ano?“

„Za jak dlouho přistaneme v Paříži?“

„Za osm hodin, pane.“ Odolám nutkání mu odseknout, že se mě na to ptal už před patnácti minutami. „Dáte si teď večer něco k pití?“

„Ještě to bílé víno, prosím.“

Přikývnu, rychle zajdu do chladničky pro víno a doliju mu sklenici. Potřebuju se o něj postarat co nejrychleji, abych si mohla na chvíli sama sednout a věnovat se té nesnesitelné bolesti na hrudi.

„Mohl bych ještě dostat deku?“ požádá mě ten muž dřív, než stačím odejít.

Přinutím se k úsměvu, vezmu přikrývku z přihrádky nad jeho sedadlem, roztáhnu ji a položím mu ji do klína. „Ještě něco?“

„Ne, ale…“ Zarazí se v půli věty a povytáhne obočí. „Ach, páni, máte zarudlé tváře. Proč pláčete?“

„Nepláču,“ zalžu. „Je sezona alergií.“

„Alergií? V letadle?“

„Přejete si ještě něco, pane?“ Cítím, jak mi po tváři stéká slza. „Jestli ne, přijdu za vámi zase za chvíli.“

Neodpoví. Místo toho vytáhne z náprsní kapsy kapesník a podá mi ho.

„Ať už jde o cokoli,“ dodá a prohlédne si mě od hlavy k patě, „doufám, že to není kvůli muži. Jste moc krásná na to, abyste plakala kvůli něčemu takovému… Počkat. Může za to chlap, že ano?“

Mlčím. Jenom si od něj vezmu kapesník a odejdu.

Zamířím dozadu, kolem kabiny plné spících cestujících, a zamknu se na toaletě. Zatímco se mi po tváři kutálejí další slzy, vytáhnu mobil a přihlásím se na svůj blog, abych si mohla znovu přečíst slova, která jsem napsala před pár měsíci. Abych si mohla vzpomenout na ten bolestný pocit, že jsem selhala a neposlechla sama sebe.

PŘÍSPĚVEK NA BLOGU

Tohle je naposledy, co si to říkám.

Naposledy.

Moje srdce neunese další řadu rozhněvaných hádek ani další kolo téhle nebezpečné hry na: „Zvládneme to? Měli bychom to zvládnout?“ Nezvládne další nekonečný kolotoč vzestupů a pádů.

Ano, sex s tím mužem je neuvěřitelný a prahnu po opakování, sotva se ze mě vytáhne. Ano, jeho orál a výdrž, s kterou mě hodiny přivádí k orgasmu, nikdy nic nepřekoná. Jenomže to, jak se k sobě hodíme (nebo spíš nehodíme), dosáhlo nakonec bodu zlomu.

Nevrátím se.

Nevrátím se.

Nevrátím se k němu.

Než si můžu dočíst zbytek, ozve se zaklepání na dveře. Povzdechnu si.

„Obsazeno,“ oznámím. „Svítí přece kontrolka obsazeno.“

Zaklepání přijde znovu, tentokrát hlasitější. Zasténám a otevřu dveře.

„Kontrolka je jasně…“ Slova mi dojdou a zalapám po dechu, když spatřím muže, kterého momentálně nenávidím a jemuž jsem se snažila celý let vyhýbat. Pilota. Hledí na mě nádhernýma modrýma očima, se zaťatými čelistmi, a přestože opravdu nechci, aby mě k němu něco přitahovalo, děje se to proti mé vůli.

Svými dokonalými, tvrdými rysy v obličeji, plnými a výraznými rty, které jako by byly stvořeny pro dlouhé a svůdné polibky, a se suverénností, jež vyzařuje z jeho těla na míle daleko, mě vždycky dokázal připravit o dech jediným pohledem.

Za ním v kabině zabliká pár lampiček na čtení a na několika obrazovkách už odstartoval druhý film.

„Musíme si promluvit, Gillian,“ pronese pevným hlasem. „Hned.“

„Nemám zájem.“ Pokusím se zabouchnout mu dveře před nosem, ale on je zadrží, vtlačí mě dovnitř a zamkne za námi.

Několik vteřin ani jeden z nás nepromluví. Jenom na sebe v tichosti zíráme, jako už tolikrát předtím, s bolestí a zklamáním, jež visí mezi námi ve vzduchu.

„Nemám ti co říct, Jakeu.“ Hlas se mi zlomí. „Už vůbec nic.“

„Fajn,“ zasyčí. „Mluvit budu já.“

„No, to je docela ironické. Ty obvykle neřekneš ani slovo.“

„Šukáš s někým jiným?“ Vyhrkne ta slova tak krutě a rázně, že si nejsem jistá, jestli jsem dobře slyšela.

„Cože?“

„Musím to zopakovat?“ Zamračí se na mě a přikloní se blíž. „Máš jiného chlapa?“

„Nemluvili jsme spolu celé týdny.“ Zatnu zuby. „Celé týdny jsem tě neviděla, a tohle je to první, na co se mě zeptáš? Co třeba: ‚Ahoj, Gillian, už jsme se dlouho nesetkali, jak se máš?‘“

„Ahoj, Gillian,“ imituje mě a dívá se mi přitom do očí, „už jsme se dlouho nesetkali, jak se máš?“ Nedá mi šanci odpovědět. „Šukáš s někým jiným?“

„Ne.“

„Máš jiného chlapa?“

„To je sakra stejná otázka.“

„Tak mi dej sakra stejnou odpověď.“

„Ne.“ Založím si paže na hrudi. „Ne, nikoho nemám, ale to se brzy změní. A víš co? Bude to někdo, kvůli komu se nebudu každých pár týdnů cítit takhle, komu nedělá dobře na několik týdnů zmizet z mého života a kvůli komu nebudu celé noci vzhůru, protože není ochotný se mi otevřít. A hlavně to bude někdo, kdo mě respektuje a nechová se ke mně, jako bych byla břímě.“

„Nikdy jsem netvrdil, že milovat tě je břímě.“

„Taky jsi nikdy neřekl, že mě miluješ.“

Ticho.

„Gillian…“ Povzdychne si a prohrábne si tmavě blond vlasy. „Vyslechni mě.“

„Seru na tebe. Nech mě jít, prosím.“ Strčím do jeho hrudi, abych se dostala pryč, on mě však nepustí. „Nech mě odejít, hned, Jakeu.“

„Ne.“ Obejme mě kolem pasu, přitáhne si mě k sobě a konečky prstů mi otře slzy. Pohladí mě po zádech a políbí do koutku rtů. Lehce mě kousne do spodního, jako mívá ve zvyku, než se mě zmocní. „Víš, že bych ti nikdy nechtěl ublížit.“

„Vím?“

„Měla bys, sakra.“ Znovu mě kousne do rtu, tentokrát mnohem tvrději, a potom zašeptá proti mým ústům: „Potřebuju, abys nám dala další šanci.“

„Proč si myslíš, že jsem tak hloupá, že to udělám?“

„Protože nejsem jediný z nás dvou, kdo někdy udělal chybu.“ Prohrábne mi vlasy a otře se rty o moje. „Vzpomínám si, že my dva jsme si spolu začali docela šíleně.“

„Pořád je to šílené.“ Zadívám se mu do očí. „Stále se mi odmítáš otevřít, nemluvíš se mnou a neřekneš mi ani o těch nejobyčejnějších věcech. Já jsem k tobě byla vždycky upřímná, a přesto jsi celou dobu…“ Zbytek té věty skončí na jeho rtech, protože mi pronikne jazykem do úst – škemrá, škádlí mě a přebírá nade mnou kontrolu.

Pokusím se odtáhnout, jenže je to k ničemu. Jeho polibek je ochutnávkou vášně, která mi chyběla, příslibem toho, jaké to může být, když jsme spolu. Pomalu se mu podvoluju a zasypávám ho otázkami, zatímco okupuje moje ústa.

Zeptám se ho, jestli spí s někým jiným. Odpoví, že ne. Zeptám se, jestli s někým chodí, a on mě potrestá tím, že mě plácne po zadku a drsně zašeptá: „Ne.“ Začnu se ho ptát, kde těch posledních několik týdnů byl, proč se mi vždycky čas od času ztratí, ale on ukončí můj výslech ještě hlubším polibkem, po kterém mě zabrní na páteři.

„Promluvíme si večer,“ zamumlá. Popadne mě za ruku a přitiskne ji na svoje kalhoty, abych cítila, jak je tvrdý. „Dnes večer si promluvíme, o čemkoli budeš sakra chtít.“

„Dnes večer myslíš jako ‚ráno‘, až přistaneme v Paříži, nebo jako právě teď?“

„Dnes večer jako hned potom, co opustíme tuhle kabinku, tedy okamžitě poté, co se otočíš, opřeš se o dveře a já ti ukážu, komu tahle čičinka patří.“ Přikryje mou ruku tou svou a mlčky mě pobídne, abych mu rozepnula kalhoty. „Stačí ti to takhle?“

Přikývnu, on se ještě jednou zmocní mých rtů a další řetěz argumentů je najednou přetržen – a brzy z něj zůstanou jenom zapomenuté kousíčky, jako ostatně pokaždé. Jakmile mi rukou vklouzne pod sukni a mezi stehny ucítím vlhkost, vím, že je znovu všechno ztraceno.

Všechno jsme my.

Všechno je turbulence.

Kolikrát jsi mě spálil?

Třikrát, čtyřikrát, pětkrát, možná desetkrát?

Byl jsem to já, kdo tě spaloval?

Ano, ty, zase a znovu.

Měl jsem odejít, abys mohla udělat totéž.

Ale myslím, že jsi celou dobu věděla, že jsem tě nikdy opustit nechtěl…

TERMINÁL A:

HOCH POTKÁ DÍVKU

BRÁNA A1

JAKE

Dallas (DAL) → Singapur (SIN) → New York (JFK)

Jen tři věci na světě jsem nenáviděl víc než svou hroznou rodinu: nové změny v leteckém průmyslu, skutečnost, že jsem si nedokázal představit, že bych pracoval jinde než v leteckém průmyslu, a taky to, že cedulky „nerušit“ na dveřích hotelových pokojů už nic neznamenají.

Dnes ráno už dvakrát někdo zaklepal na moje dveře v ten absolutně nejnevhodnější okamžik. Poprvé při sexu, kdy jsem měl ženu, kterou jsem pozval do svého pokoje, ohnutou přes konferenční stolek – zadek měla ve vzduchu, zatímco jsem do ní přirážel. Podruhé jsem listoval ranními novinami a jiskrou ze svého posledního cigára pálil všechny ty lžemi zamořené stránky.

A teď, potřetí během asi tří hodin, se ozvalo další zaklepání.

„Pane Westone!“ Tentokrát to byl ženský hlas. „Pane Westone, jste tam?“

Neodpověděl jsem. Dál jsem stál pod horkým proudem vody ve sprše a snažil se vymyslet, jak se z toho dostat.

„Pane Westone, to jsem já! Doktorka Coxová!“ zaječel znovu ten pronikavý hlas o deset minut později. „Vím, že tam jste! Jestli se tentokrát neozvete, budu předpokládat, že se vám něco stalo, a zavolám policii!“

Ježíši Kriste…

Vypnul jsem vodu a vystoupil ze sprchy. Nenamáhal jsem se s osuškou, prošel ložnicí a otevřel dveře. Ocitl jsem se tváří v tvář rusovlásce v bílém obleku.

„Co sakra chcete?“ zabručel jsem.

„Co prosím? Jak si dovolujete se mnou tak mluvit? Nelíbí se mi, že ignorujete –“ Najednou přestala mluvit a ustoupila. Vytřeštila velké hnědé oči a tváře jí zrudly.

„Váš pták je, hm…,“ pouze šeptala. „Jste teď úplně nahý.“

„Jste všímavá,“ poznamenal jsem klidně. „Co chcete?“

Její oči prodlely na mé výbavě ještě pár vteřin, než si odkašlala. „Jsem doktorka Coxová z personálního oddělení Elite Airways.“

„Já vím.“

„Vím, že tento víkend máte poslední sérii letů se Signature Air, ale vzhledem k tomu, že Elite a Signature budou od příštího pondělí fungovat jako jedny aerolinie, musíte pro nás dovyplnit nějaké papíry,“ vysvětlila. „Měl jste deset měsíců na to, abyste to udělal, a jste jediný pilot, který doposud svůj profil nesepsal. A nejenom to. Přísahala bych, že jsme vám oznámili, že přiletíme do Dallasu na vaše mezipřistání, abychom tohle papírování dokončili, pane Westone. Přiletěli jsme sem kvůli vám a pořád na vás čekáme, že se k nám připojíte v zasedací místnosti. Zabilo by vás, kdybyste to bral vážně?“

„Možná bych vás bral vážně, kdybyste si uvědomila, že moje oči jsou tady nahoře.“

Znovu se začervenala a celá nervózní ke mně vzhlédla. „Řekli jsme vám, abyste byl dole v sedm.“

„A já jsem vám odpověděl, že tam budu v osm.“

„No,“ vydechla a zadívala se na svoje hodinky. „Teď je půl osmé. Trvali jsme na tom, abyste se k nám připojil o hodinu dřív, protože jsme chtěli, abyste měl čas si pročíst některé naše nové zásady. Trvali jsme na tom.“

„Ne, vy jste to navrhli. To jsou dva zcela rozdílné pojmy a každý znamená něco úplně jiného.“

„Myslím, že můžu připsat ,chodící naučný slovník‘ na seznam vašich unikátních vlastností.“ Protočila panenky. „Příště, až vám pošlu e-mail, si dám velice záležet na tom, jaká použiju slova.“

„To byste měla.“

„Takže se sejdeme dole v osm?“

„O půl deváté. Někdo mě vyrušil, zatímco jsem se sprchoval, se svými blbostmi, takže si musím vynahradit ztracený čas.“

„Pane Westone, přísahám bohu, že jestli nebudete dole do hodiny, navrhnu svým nadřízeným, abychom se sbalili a odletěli. A můžu vám slíbit, že tento víkend to bude naposledy, kdy vstoupíte na palubu letadla.“

„Nemám rád prázdné výhrůžky, ale jen pro informaci, slovo ,doporučím‘ by v té větě fungovalo daleko líp. Přijdu, až se k čertu konečně osprchuju.“ Zabouchl jsem dveře, než mohla ještě něco dodat.

Znovu jsem prošel ložnicí, posbíral pár prázdných obalů od kondomů a vyhodil je do koše. Potom jsem ze skříně vytáhl svou námořnicky modrou uniformu a kapitánskou čepici a položil obojí na postel.

Víc než deset let létám pro respektované aerolinky a přepravní společnosti a ty čtyři zlaté proužky vyšité na ramenech jsem si plným právem zasloužil. Upřímně jsem si myslel, že zbytek kariéry odlétám pro milované Signature Air. Ovšem od chvíle, kdy se Elite Airways staly jedničkou v zemi se svým přístupem „ukradneme všechno od nedostižných Pan Am a uděláme to tak, aby to vypadalo jako novinka“, jsem věděl, že existuje šance, že najdou způsob, jak mé oblíbené aerolinky převezmou. Stejně jako převzaly řadu jiných.

Z nočního stolku jsem zvedl mobil a doufal, že najdu e-mail o přijetí od některé z charterových aerolinek, kterým jsem rozeslal žádosti o místo. Jenže jsem žádnou odpověď nedostal. V telefonu jsem našel pouze zprávu od Emily, té ženy, kterou jsem šukal dnes ráno.

Měl jsem ji v mobilu uloženou jako „Dallas – Emily“ – nejdřív město, pak jméno. Tak jsem si ji nemohl splést s Emily ze San Franciska nebo s Emily z Las Vegas. Snadno jsem si tak udržoval přehled o ženách, se kterými jsem spal v jiných městech.

Dallas – Emily: Nezapomněla jsem si v tvém pokoji náušnice?

J. Weston: Jo. Zavolal jsem na recepci, aby si pro ně přišli. Můžeš si je tam kdykoli vyzvednout.

Dallas – Emily: Mohl jsi mi jenom dát vědět, že jsem je u tebe zapomněla, Jakeu…

J. Weston: To jsem právě udělal.

Dallas – Emily: Víš, jak to myslím. Možná jsem je tam nechala schválně, protože jsem se chtěla vrátit a promluvit si s tebou.

J. Weston: Právě proto jsem je nechal odnést na recepci.

Dallas – Emily: Můžu se tě zeptat na něco osobního? Musím ti něco říct.

J. Weston: Těžko ti můžu zabránit, abys mi poslala zprávu.

Dallas – Emily: Až se příště sejdeme, zabilo by tě, kdybys začal náš večer jinými slovy než „na kolena“ nebo „otevři pusu“?

J. Weston: Nebráním se tomu ti od příště říkat „ahoj“.

Dallas – Emily: To nemyslím, Jakeu! Chci tím říct, že je mezi námi něco hmatatelného. Něco skutečného… A prostě…

J. Weston: Znamenají tvoje výpustky (…) něco podstatného, nebo tě baví bezdůvodně týrat gramatiku?

Dallas – Emily: Chci od tebe víc, Jakeu. Víc pro nás oba.

J. Weston: Víc šukání?

Dallas – Emily: Víc TEBE. Mám tě MOC ráda a vím, že vzhledem ke své práci jsi hodně osamělý (jako já), a mám pocit, že mezi námi dvěma existuje skutečné spojení.

J. Weston: Nemáme žádné spojení, Emily.

Dallas – Emily: Jestli ne, jak je možné, že když jsi byl ve městě naposledy, povídali jsme si HODINY a koupil jsi mi večeři o pěti chodech?

J. Weston: Mluvili jsme spolu dvacet minut a koupil jsem ti taco.

Dallas – Emily: To je totéž… Kdykoli se setkáme, i když je to jen párkrát za měsíc nebo tak, něco cítím a vím, že ty taky. Myslím, že bychom byli opravdu dobrý pár, kdybychom se rozhodli usilovat o vztah… Co myslíš?

Vypnul jsem telefon a v duchu si poznačil, že si ji musím zablokovat. V Dallasu byla spousta jiných možností, dost jiných žen, které nestály o nic víc než sex a krátkou, bezvýznamnou konverzaci. Jakmile napsala slovo „spojení“, měl jsem to dopisování ukončit.

Spojení v mém světě znamená dočasný klid v cestovním plánu, krátký let, který případně vede na konečné místo určení a nic víc. To slovo samotné je pomíjivé, nikdy definitivní a v žádném případě se netýká vztahů.

Vešel jsem do obývacího pokoje a rozhlédl se po kravatě, ale zarazil jsem se, když jsem uviděl titulek běžící na spodní liště na obrazovce.

Nová budoucnost a významný počátek

pro Elite Airways, jedničku mezi aerolinkami,

začíná v pondělí.

Blonďatá moderátorka zpovídala jednoho z dokonale vypulírovaných a robotických zaměstnanců Elite Airways. Měl na sobě standardní modrobílou vázanku, na pravé náprsní kapse špendlík s nápisem „Miluju Elite“ a nikdy neuvadající úsměv. Bez ohledu na to, kolik nesmyslných keců proudilo z jeho úst, jeho úsměv nezakolísal.

„No, nejsme číslem jedna mezi aerolinkami bezdůvodně, Claro.“ Tomu zástupci Elite nemohlo být víc než pětadvacet. „Proto jsme z akvizice aerolinií Signature Air a Contreras Airways nadšení.“

„Správně!“ Blondýna zatleskala. „Dnes brzy ráno jste oznámili, že jste koupili Contreras! Vaše aerolinie právě prožívají úžasné období!“

„Děkuju vám, Claro. Je to přesně tak, jak praví naše motto: Bez ohledu na výdaje uděláme, co bude třeba, abychom byli nejlepší.“

Bez ohledu na výdaje.

Když titulek znovu proběhl na obrazovce, cítil jsem, jak mi stoupá tlak. Věděl jsem, že pro většinu diváků je tohle jen další obchod, další rozhovor s mladým mužem o velkém průlomu v leteckém průmyslu, o „americkém snu“, jenže pro mě ta slova znamenala mnohem víc než jen konec jedné éry. Znamenala něco, co nikdy neodpustím ani nezapomenu.

Zuřil jsem, ale přiměl jsem se odejít a vrátit se pod sprchu. Otočil jsem kohoutek naplno a snažil se soustředit na něco jiného, cokoli jiného, jenže mi to bylo houby platné. Pořád jsem před sebou viděl ten ohavný titulek.

Seru na to. Nepůjdu dolů, dokud se na to nebudu cítit.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Turbulence znamená:

PŘED NÁSTUPEM

TERMINÁL A:

HOCH POTKÁ DÍVKU

BRÁNA A1