Copyright © Petra Vernerová

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv,

s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického zhodnocení.

Copyright © Petra Vernerová

Redakční úprava Helena Škodová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, spol. s r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan

shop@alpress.cz

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Přepracované první vydání – Alpress 2017,

(první vydání 1999)

ISBN 978-80-7543-572-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-573-6 (mobi)

JARO

1.

Některé dny by se měly vyškrtnout, i kdyby měl být život o to kratší.

Tohle si Katka říkávala poslední dobou tak často, že mohla jen děkovat osudu, který podobná přání moudře a shovívavě nechává bez povšimnutí. Jinak by už dávno byla v důchodu, ne-li v rakvi.

Byl začátek března, takže to ráno začalo ledovým a vytrvalým deštěm. Déšť Katka nesnášela, protože na nošení deštníku měla alergii, a zrovna tak se jí hnusily šaty nasáklé vlhkým vzduchem, které se lidem paří v tramvaji přímo na těle. Už to samo o sobě by stačilo k mamutí depresi.

Kulička nechtěla vstávat, nechtěla snídat, nechtěla pláštěnku, nechtěla svačinu, nechtěla do školy. Vyfásla pohlavek.

Ve škole byla zima, puberťáci byli neuvěřitelně protivní a Katka odpočítávala minuty do zazvonění ještě toužebněji než její otrávení svěřenci.

Ve dvě hodiny si z družiny vyzvedla Kuličku. Družinářka hlásila, že Kulička nechtěla obědvat a po obědě nechtěla s ostatními malovat.

Teď zase pro změnu nechtěla jít domů. Chtěla na hřiště.

Tentokrát ušla pohlavku jen o fous.

Celé odpoledne propršelo. Kulička ho protrucovala a Katka ho proploužila od ničeho k ničemu. Nakonec se rozhodla, že nemá cenu nutit se do věcí, z kterých se jí dělá mdlo. Hodila za hlavu domácnost i opravování sešitů. Padla do křesla a přivolala Kuličku. Beze slova vyhlásily příměří. Stulily se vedle sebe a bez ostychu se oddaly nicnedělání. Chvíli se koukaly v televizi na šedesátý třetí díl seriálu o hrdinném Mstiteli. Polobožská zakázková bytost ve stříbřitém oděvu vzbouzela v Katce záchvaty cynismu. Možná že filmové mýty jiným skutečně pomáhaly v zahánění nudy, ale ke Katce nudu naopak přivolávaly. A Kuličce se hrdinný Mstitel nelíbil, protože se vytahoval. Vejtahy nesnášela. Ve škole i na hřišti v parku jich bylo tolik, že se bez dalšího – filmového – klidně obešla.

„Kéž už nikdo nemusí pochybovat o vítězství spravedlnosti nad zlem!“ zadeklamoval svalnatý Mstitel velebně a zamával přitom tepaným mečem nad hlavou, zatímco ho jeho ozbrojenci sledovali s ústy dokořán. Katka nedokázala určit, zda mají málo kyslíku nebo jim je špatně od žaludku jako jí. Z úst se jim vydral sborový mužný ryk.

Kulička se bez ptaní natáhla po dálkovém ovládání a Mstitele zrušila.

Katka to nechala bez komentáře. Přitulila si to svoje zvířátko do náruče a poprvé od rána se rozesmála. Kulička se zahihňala. Jo, spravedlnost. Ta dneska přijde k smíchu i malým dětem.

Katka sama ztratila iluze o spravedlnosti mnohem později než její dcera. Vyrůstala na vesnici, a tam to navenek vypadá všechno férověji a poctivěji než ve městě. Pořád ještě tam platí základní zákony typu „Nezaseješ – nesklidíš“, případně „Nebudeš krást, aby tě neviděl soused a nebyla z toho ostuda“. Katčiny osobní zkušenosti se spravedlností moc povzbudivé nebyly, protože o čtyři roky mladší bratříček jí zajišťoval trvalou nevýhodu, ale nakonec si stačilo prostě zvyknout, že králíky krmí vždycky jenom ona, i když už ji bratr dávno přerostl o dvě hlavy, a že za jeho lumpárny může taky ona, protože jako starší má přece rozum a musí bratra ohlídat – a to i na vzdálenost několika (desítek) kilometrů. Katka sice nezatrpkla, ale pomstila se rodině tím, že ani v nejmenším neodpovídala profilu běžné venkovské dívenky svého původu a doby. Po večerech neklábosila za potokem s partou, nekouřila s nimi ve stohu, na střední škole nevyrážela na okolní taneční zábavy ani do blízkého městečka na diskotéky. Kámen úrazu představovala i ta střední škola – Katka si místo obchodní akademie, jež se stala už tradičním vzdělávacím útulkem pro ty ctižádostivější z vesnických děvčat, vydupala gymnázium, i když jen proto, že chtěla jít proti proudu za každou cenu. Učení ji docela bavilo, zvlášť když víska a maloměsto moc rozptýlení nenabízely, a hlavně byla natolik vynalézavá a sečtělá, že kromě matematiky a chemie svedla všechno okecat. A právě četba a samotářství v ní během těch kritických let vypěstovaly bezedný idealismus a horoucnou víru ve spravedlnost – ne tu běžnou, každodenní, jako kdo kolikrát v tomhle týdnu umyje nádobí a nakrmí králíky, ale tu všelidskou, nadčasovou, podle níž by měl mít každý na světě dost jídla, vody, knih, džínů a ideálů.

Jako ateistka žijící ve dvacátém století nemohla vstoupit do řádu milosrdných sester a obětovat se lidstvu tělem i duší, jak by to zřejmě udělala ve středověku. Ostatně, dohnívající socialismus nebyl na matky Terezy zařízený. Místo toho se jí jako zázrakem podařilo dostat na filozofickou fakultu, obor sociologie-psychologie.

Šťastně si slibovala, že tímhle studiem získá pro svou spasitelskou roli náležitou teoretickou průpravu.

Praha připadala Katce báječná, protože ze svých idealistických snů mohla náhle učinit věc veřejnou – materialismus sotva počatého kapitalismu zdeformoval studenty jen pramálo, tedy aspoň v prvních letech jejich studií. Všichni měli své ideály a sny, často ještě naivnější než Katka. Najednou nebyla rebel, plula s proudem. Poprvé zažila povznášející pocit pospolitosti, duševní souznění s davem, které ji přímo povzbuzovalo ve snění, jak se stane uctívanou nositelkou Nobelovy ceny za mír, kterou si vydře coby mesiáš (ka) černé Afriky. Žít o sto dvě stě let dříve, skutečně by se stala misionářkou a ve svatém zápalu by bídně zašla na spavou nemoc či kanibalismus svých pohanských klientů.

Katka se tedy prozatím pokusila spasit aspoň Marka Weisse, který ji děsil svým cynismem a hnusným hmotařstvím. Marek byl přesně ten typ, který by dokázal upytlačit posledního bílého nosorožce, pokud by mu tím do zítřka vzrostla cifra na jeho bankovním kontě.

Romantickou Katku přitahoval poněkud zvráceně, ale o to mocněji, protože každá naivní a čistá dívenka sní o tom, jak přivede zloducha na správnou cestu. Ovšem v tomhle případě se nejednalo o hrdinovu spásu před zhýralostí. Na celé univerzitě by se totiž nenašel asketičtější student, než byl právě Marek. Svůj volný čas i peněženku – a emoce jakbysmet – podřídil bezohlednému budování kariéry.

Katka se tedy v Markovi pokoušela vykřesat jiskřičku sounáležitosti a soucitu s lidstvem, snažila se mu vysvětlit, že pokud bude každý sledovat pouze svůj sobecký prospěch, pak lidstvo čeká ekologická, a co hůř, i morální katastrofa.

„Tak ať se snažej ostatní,“ namítal Marek, „když budu hrabat jenom já, těžko ovlivním osud celý planety. Takovou kariéru přece jenom neudělám, i když je to teda fakt škoda.“

„Ty vážně na všechny tolik kašleš?“

„Na všechny ne,“ odpověděl popravdě Marek, „například ty mi vůbec jedno nejsi, zvlášť když se takhle krásně rozčiluješ!“

Přitáhl si ji k sobě a nakonec pokaždé skončili bez výjimky v posteli, protože Markovi se Katka s blonďatými vlnitými vlasy po ramena nejenom líbila, ale navíc mu svým idealismem docela imponovala. Ne snad že by po něm toužil i on sám, ale trochu jí ho záviděl, protože šlo o přepych, který si on vzhledem ke svým cílům prostě nemohl dovolit. Přes veškeré smyslné vzrušení, jež v něm probouzela, si navíc uměl docela chladně vykalkulovat, že taková manželka by pro něho představovala naprosto ideální doplněk.

2.

Když se ukázalo, že televize je nezabaví, dotáhla Kulička do pokoje Člověče, nezlob se. Hrací desku rozlo žila na koberec a plácla sebou na bříško vedle ní. Katka se k dceři docela ochotně připojila. Pro Kuličku tahle víceméně mechanická hra představovala drogu, což Katku nepřestávalo fascinovat, protože holčička se barevných figurek dotýkala s vášnivou láskou, jako by to byly spřízněné duše. Hrát Člověče, nezlob se současně znamenalo, že si Kulička chce povídat a možná se i maličko kát za své předchozí trucování. Katka jí to usnadnila.

„Co jste dneska s Radkem dělali?“

Radeček byl Kuliččin přítel na život a na smrt, éterický plavovlasý hošík s kýčovitě pomněnkovýma očima a železnou vůlí, který doháněl k šílenství učitelku, rodiče i spolužáky – jenom Kuličku ne. Katka si častokrát položila otázku, zda je normální, aby se zrovna její dítě přátelilo s tak nepřizpůsobivým tvorem.

„Radek nepsal diktát na písmena,“ prozradila Kulička.

„Proč? Nebyl ve škole?“

„Né.“

„Tak proč ho nepsal?“

„Nechtěl.“

„Proč nechtěl?“

„Nemluvil s paní učitelkou.“

Katka okamžitě začala hájit svou profesi. „To se ale nedělá. Na učitelku nemá právo se urazit. To může na tebe, ale učitelka je… Učitelka je…“ Učitelka je bůh. Houby. Učitelka je jenom člověk, tak proč by se na ni žáček nemohl naštvat? Katka se kolikrát sama divila, co jejím studentům brání, aby ji definitivně převálcovali. „No prostě nemluvit s někým, to není řešení, Kuli. Pokud Radkovi na paní učitelce něco vadilo, měl jí to povědět.“

„To by s ní ale musel mluvit.“

„No a?“

„Ale když on s ní nemluvil.“

„Aha.“ Katka měla dost zkušeností, aby včas couvla.

„A proč se na ni vlastně urazil?“

„Dala mu poznámku, že plival na Kláru.“

„A plival?“

„No.“

„Tak proč se urážel?“

„Protože ostatní taky plivali, a poznámku nedostali.“

„A proč ji nedostali?“

„Protože Klára žalovala akorát na něho.“

Katka si povzdechla. Nebohý Radeček krutě platil za svou neoblíbenost. „A dostal z toho diktátu pětku?“

„Ále ne. Paní učitelka řekla, že si Radka vytáhne po obědě z družiny a nadiktuje mu to zvlášť, až s ní zase bude mluvit.“

Zaplaťpámbu, pomyslela si Katka. Najednou si uvědomila, že její šestiletý drobeček je vydaný napospas prvňáčkovské džungli intrik a bojů, které si nezadají s těmi v parlamentu. Píchlo ji u srdce. Že by dětství teď končilo tak brzy?

„Mamí, co je to, je to bílý a hranatý?“

„Čtvrtka na kreslení?“

„Né.“

„Nanuk bez čokolády?“

„Né.“

„Tak fakt nevím.“

„Červená koule.“

Kulička se smíchy převalila na záda a Katka si oddechla. Její koťátko je pořád ještě dítě. Ta džungle její holčičku zatím nepozřela.

Ona sama už do toho nemilosrdného soukolí dávno spadla – i když by ráda věřila, že proti vlastní vůli.

„Vezmeme se, chceš?“ navrhl jí Marek měsíc před svou promocí. Katce zbývaly ještě dva roky studia.

„Nechci!“ odmítla s jistotou a Marek se zděsil, protože dosud všechno klapalo podle jeho představ. Studium matematiky dokončil s červeným diplomem, čímž si otevřel dveře k zaměstnání u zahraniční softwarové firmy – ne snad že by byl takový fanda do počítačů, ale rozumně odhadl, že tomuto oboru žádná krize nehrozí, a on se rozhodl sázet hned od počátku na jistotu. A manželka se mu do plánu hodila přímo báječně – jako ženatý člověk s rodinou by získal punc společenské serióznosti mnohem dříve, než by se v případě čerstvého absolventíka dalo čekat. Vzhledem k tomu, že americký šéf s sebou přitáhl početnou armádu krajanů, firma se výrazně poameričtila nejen stylem práce. Šéf vás spíš pozve na večírek, když máte půvabný a přitom zcela počestný doprovod, zatímco svobodní mládenci by důstojnou a puritánskou sešlost mohli ohrozit podezřením z nevázanosti a nezodpovědného bohémství.

„Proč?“ zeptal se uraženě.

„Nechci se sobecky vázat na jedinýho člověka. Jako svobodná budu mít příležitost věnovat se svýmu poslání. Jakmile se vdám, budu lítat z práce k dětem a zase nazpátek, a zbyde mi čas nanejvýš tak večer na televizi.“

„Proč bys chodila do práce? Vydělám moře peněz, můžeš zůstat s dětma doma!“ nechápal Marek.

„Ale věčně taky ne. Na životní styl milionářský paničky mě nenalákáš. Dopoledne fitcentrum, odpoledne salon krásy a večer účast na dobročinným večírku, abych si zhojila svědomí. Nezapomeň, že jsem dcera husitskýho národa!“

„Ale to já taky!“ potřásl hlavou Marek. „Teda syn. A mně to připadá fajn.“ Nezamlouval se mu pouze ten dobročinný večírek, který by nahradil párty pro ty nejúspěšnější z úspěšných a nejvlivnější z vlivných.

„Tohle ti asi nevysvětlím,“ povzdychla si Katka. Navzdory svému upřímnému zápalu předělat Marka na mesiáše občas propadala beznaději.

Marek po čase téma svatby opustil, ale myslet na něj nepřestal. Jelikož byl odhodlaný dosáhnout svého stůj co stůj, uchýlil se k pradávné metodě, kterou ve vztahu sice používají častěji ženy, ale účel pro Marka světil prostředky. Bez váhání přivedl Katku do jiného stavu. Svatba se konala čtyři měsíce po jeho promoci.

Katku maličko rozesmutnila představa trpících černoušků a amazonských pralesů, které musí přenechat jiným nadšencům, ale utěšila se vědomím, že nemusí házet flintu do žita ani doma. Čerstvá česká demokracie mezitím začala chrlit jako vedlejší produkt mocný proud ekologických problémů, bezdomovců, dětí prostitutek a nadací na všemožné ušlechtilé účely.

Sama promovala o dvě léta později, když Kulička slavila první narozeniny. Nejprve byla ze svého mateřství nadšená – bezmocný rozkošný tvoreček, závislý na ní ve dne v noci, to bylo přesně to, na čem se její potřeba sebeobětování mohla vybíjet. Časem se jí to však okoukalo. Jako kvalifikovaná spasitelka si s jedináčkem připadala nevyužitá.

„Začnu si shánět práci!“ oznámila Markovi, když Kulička oslavila druhé narozeniny.

„Blázníš?“ podivil se Marek. „A co malá? Vážně máš to srdce šoupnout ji do nějakých hrozných jeslí?“ zahrál na její soucit s lidstvem.

„Víš co, přestaň si hrát na hloupýho!“ dupla si Katka.

„Teď mi začneš vykládat, že další plat je pro nás úplně zbytečný. Ale čert vem peníze! Začínám doma cvokatět. Jasně že mě dítě potřebuje, ale potřebuje i tebe, a když to vezmeme úplně do důsledků, potřebuju tě i já! Předtím jsem se aspoň učila a občas vypadla mezi lidi, ale teď dřepím doma, hraju si s ňuňátkem a vyhlížím, kdy se konečně ráčíš vrátit do rodinnýho přístavu – a když se dočkám, dítě už většinou spí a já málem taky. Potřebuju mezi lidi, potřebuju fungovat, copak to nechápeš?“

„Ne,“ přiznal Marek upřímně, ale nakonec uznal, že vážně nemá představu, jakým vězením může být domácnost, a v Katce zůstávalo ještě příliš zamilovanosti, než aby nebyla ochotná k ústupkům. Dohodli se tedy na kompromisu – že Katka prozatím vydrží s Kuličkou doma a že od tří let dítě půjde do školky. Vyhnou se tím jeslím či placené tetě, která by mohla mít kdovíjaké mouchy. Marek zase slíbil, že se pokusí rodinu nezanedbávat a Katku vyvede častěji mezi lidi.

Následující rok patřil mezi nejkrásnější údobí jejich manželství. Katka vychutnávala potěšení z rostoucího batolete o to víc, protože věděla, že brzy jí bude dítě vzácnější, když spolu nebudou od rána do večera, a Marek se v pozornostech přímo překonával. Dokonce přišel s návrhem, aby si rovnou pořídili i druhé děcko, ale Katka s vidinou vlastní seberealizace a úniku z domáckého zajetí ho přemluvila, že na to mají ještě pár let času.

Table of Contents

JARO

1.

2.

LÉTO

PODZIM

ZIMA