Copyright © 2014 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat

bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou

krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického zhodnocení.

Postavy a události v této knize jsou fiktivní, Jakákoliv podobnost

se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná

a autory nezamýšlená.

Z anglického originálu PRIVATE L. A.

vydaného nakladatelstvím Little, Brown and Company,

Hachette Book Group, 237 Park Avenue, New York, NY 10017

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, spol. s r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

www.alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-582-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-583-5 (mobi)

Věnováno TK

PROLOG

Nebereme zajatce

Jedna

Byla skoro půlnoc pozdního říjnového večera na tmavé pláži v Malibu. Pět mužů, celoživotních surfařů, ztracených duší, sedělo okolo ohně v přenosné ocelové jámě zasazené do písku.

V domech za miliony dolarů postavených na křehkých útesech nebylo vidět žádná světla až na bezpečnostní žárovky. V temnotě, kam nesahalo světlo plamenů, se tříštily vlny. Zvedal se vítr a teplota klesala. Nad oceánem se rodila bouřka.

Čtyři z nich seděli opření zády o surfovací prkna zaražená do písku, srkali pivo Corona a podávali si joint toho nejlepšího, co se urodilo v kalifornském okresu Humboldt.

„Bombová travka, N. Z.,“ vydechl Wilson, který si odkroutil dva turnusy v Iráku a vrátil se domů v šestadvaceti neschopný lásky a zodpovědnosti, dobrý jen na to se sjíždět, vozit se na velkých vlnách a pronášet hluboká moudra. „S tímhle čoudem jsem zcela jistě dosáhl naprostý čistoty mysli. Vidím to všechno, sakra. Celou tu kosmickou parádu.“

N. Z., který seděl na druhé straně ohně naproti Wilsonovi, ruce nacpané do kapes červené mikiny L. A. Laker’s, měl navzdory té pokročilé hodině na očích reflexní sluneční brýle. Usmál se na Wilsona zpoza černých skel a rozježeného plnovousu. Nosní dírky měl rozšířené a slámově blond vlasy mu vlály ve větru.

„Ten pocit znám, Wilsone,“ řekl N. Z. a cvrnkl do spodní strany štítku své čepice, až to luplo. Měl chraptivý hlas s náznakem jižanského přízvuku.

„Škoda že jsem takhle fest nehulil v těch pohodovejch dnech před krizí,“ povzdechl si zasněně Zrzek a podal joint dál. „Všechno bych to viděl předem, napakoval se a užíval bych si jenom víno, ženy, zpěv a tuhle nádhernou bylinu, kterou jsi tak šlechetně přinesl do našich životů, N. Z.“

Zrzek přišel za velké krize o všechno, o dům v Brentwoodu, reprezentativní manželku, lukrativní práci. V poslední době obsluhoval v baru hotelu Malibu Beach Inn.

„Ty doby se už nevrátěj, kámo,“ řekl Drtič, opálený chlap s hrudníkem jako sud a dredy. „To je dávná minulost, kámo. Nemá cenu nad ní brečet, to ti tvůj balík stodolarovek nevrátí a mně můj surfařskej krám taky ne.“

Lovec, pátý muž, byl snědý a na hlavě měl strniště. Zamračil se, potáhl z jointu a konstatoval: „Takže to je posraným navrch jako obvykle, Drtiči. Ty bys chtěl zpátky svůj balík stovek, Zrzku?“

Zrzek zíral do ohně. „Kdo ne?“

Lovec kývl směrem k N. Z., a podal mu joint. „Jak říkal Wilson, tahle travka přináší suprový vize.“

N. Z. se znovu usmál, vzal si cigaretu a zeptal se: „Co vidíš?“

Lovec odpověděl: „Tak jo, povstaneme, obsadíme Kongres, vezmeme všechny jako rukojmí a budeme je tam držet. Uděláme to ten večer, kdy se přednáší Zpráva o stavu Unie, aby tam byli všichni počínaje prezidentem, generály a tím všivým Nejvyšším soudem. Pak přinutíme celou tu bandu ubožáků hulit tuhle travku tak dlouho, dokud spolu nezačnou mluvit. A nezačnou makat místo žvanění a dohadování, kdo utratil největší balík a za co.“

„Mluvčí sněmovny bude hulit taky?“ řechtal se Wilson.

Drtič se uchechtl. „Jo, z toho bongu, kterým se nám ten zaprděnej senátor snaží nacpat do zadku ty svoje moudra. Ani se nenaděje a bude ve spojení se svým vnitřním magorem.“

„To není špatnej nápad,“ řekl Zrzek a trochu se rozveselil. „Zhulenej Kongres by mohl tuhle zemi postavit znova na nohy.“

„Tak to vidíš, naprostá čistota,“ uzavřel debatu Wilson a ukázal na N. Z. Pak se mu ve tváři objevil zmatený výraz.

„Hele, chlape, odkud ty ses tady vlastně vzal?“

N. Z. se objevil asi před hodinu a nabídl jim, že se s nimi za pivo nebo dvě podělí o nejlepší matroš ve státě, jistého vítěze Cannabis Cupu.

Teď se N. Z. usmál, obrátil své sluneční brýle na Wilsona a řekl: „Přišel jsem z Ústavu pro střízlivej život v Malibu Shores.“

Všichni se na něho chvíli dívali a pak zařvali smíchy.

„Střízlivej život, to mě poser!“ zahýkal Wilson. „No, chlape, ty si fakt dokážeš určit priority.“

N. Z. se přidal k jejich smíchu, rozhlédl se kolem ohně, uviděl, že pláž je pořád prázdná a v domech nad ní se stále nesvítí. Využil příležitosti.

Vstal. Jeho noví kamarádi se pořád chechtali.

Fajn chlapi. A celkem neškodní.

Ale N. Z. k nim necítil ani špetku soucitu.

Dvě

„N. Z.?“ zarazil se Zrzek a utíral si oči. „Co to vlastně znamená, N. Z?“

„Neberu zajatce,“ odpověděl N. Z., ruce zpátky v kapsách mikiny.

„Neberu zajatce?“ odfrkl si Drtič. „To je slogan nějaký rapperský hvězdy? Ty seš pod těma brejlema slavnej nebo co?“

N. Z. se znovu usmál. „To je moje bojová přezdívka. Sorry, chlapi a bráchové, ale já a pár dalších lidí musíme ukázat, co umíme, aby nám ti nahoře začali naslouchat.“

Z kapes mikiny vytáhl dva glocky ráže 9 mm.

Wilson je uviděl jako první. Jeho vojenské instinkty se probudily. Veterán z Iráku se převalil a snažil se uniknout.

N. Z. usoudil, že Wilson musí jít první. Z deseti metrů mu vpálil dvě kulky do zátylku, kde mícha vstupuje do hlavy. Veterán se svalil do písku a cukal sebou ve svojí vlastní krvi.

„Co to…?“ zařval Zrzek, než ho další kulka zasáhla do krku a umlčela.

„Kurva, brácho,“ zasténal Drtič, když N. Z. namířil pistole na něho. Surfař spojil ruce jako k modlitbě. „Nezabíjej mě, prosím.“

Vrahův výraz nic neprozrazoval, když jednou stiskl spoušť každé pistole a vyvrtal Drtiči do hrudi dvě díry.

„Ty zatracenej zkurvy –“

Lovec po N. Z. skočil, aby ho srazil na zem. N. Z. uhnul stranou a střelil ho ani ne z dvaceti centimetrů do levého spánku. Lovec spadl do ohně a začal hořet.

Vrah vzhlédl k nejbližším domům. Stále temné. Vrátil pistole do kapes. Vítr foukal od severozápadu, z Tichého oceánu, a zvedal z pláže písek, který ho bodal do tváří, když táhl ostatní tři těla k ohni a házel je do plamenů obličeji dolů. Páchlo to, jako když se pálí vlasy, jenom mnohem, mnohem hůř. Ale byl to vítaný detail, který ještě zvýší paniku.

N. Z. vytáhl z kapsy igelitový sáček na svačinu. Dřepl si, otevřel ho a vyklepal z něho něco, co vypadalo jako navštívenka. Dopadla lícem dolů do písku. Odkopl ji pod Zrzkovu nohu, posbíral šest nábojnic ráže 9 mm a strčil je do kapes mikiny. Svoji láhev od piva odnesl k oceánu, umyl ji a hodil daleko do vody.

Spokojený cvrnkl zespodu do štítku své čepice Laker’s a vstoupil po kolena do příboje. Podél pláže kráčel k silnici Pacific Coast Highway, hlavu skloněnou proti větru, slané vodní tříšti a blížící se bouřce.

ČÁST PRVNÍ

Zmizelí

KAPITOLA

jedna

Krátce po půlnoci, když venku nabírala na síle první skutečná bouře sezóny, seděli jsme já a krásná Guin Scott – Evansová na pohovce v mém domě, dívali se do plynového krbu, pili prvotřídní cabernet a přátelsky se přeli o to, která f ilmová scéna by se dala označit jako nejvíc sexy.

Pro pořádek, tohle téma nadnesla Guin.

„Pošťák zvoní vždycky dvakrát,“ oznámila. „Remake.“

„Ze všech f ilmů, co se kdy natočily?“ zeptal jsem se.

„Jasně,“ přikývla se vší vážností. „Všemi hlasy.“

„Chceš svoji nominaci obhájit?“

Zkřížila paže, opět přikývla a usmála se. „S velkým potěšením, pane Morgane.“

Měl jsem Guin rád. V lednu, kdy jsem tu herečku viděl naposledy, měla problémy a já jí posloužil jako doprovod a osobní strážce na vyhlášení Zlatých glóbů, kdy získala cenu za nejlepší ženskou vedlejší komediální roli. Navzdory nebezpečí, ve kterém byla, nebo možná kvůli němu, mezi námi vzniklo něco hezkého. Ale v té době jsme ani jeden z nás nebyli připraveni na vztah a zůstali jsme u vzájemného obdivu.

Dříve toho večera jsem na ni však narazil v prvotřídní restauraci Patina v komplexu Walt Disney Concert Hall, kde se účastnila narozeninové oslavy svého agenta. Dali jsme si skleničku vína na baru a smáli se, jako by od těch Zlatých glóbů uplynul jenom týden, a ne deset měsíců.

Příští den odjížděla na natáčení do Londýna a musela toho ještě spoustu stihnout. Nějak ale skončila u mě doma u další lahve vína a debaty o nejžhavější f ilmové scéně.

„Pošťák vždycky zvoní dvakrát?“ zeptal jsem se skepticky.

„Myslím to vážně, je to úžasná scéna, Jacku,“ trvala Guin na svém. „Jessica Langeová a Jack Nicholson, manželka toho starého Řeka a tulák, jsou sami v kuchyni. Nejdřív si myslíš, že ji Nicholson chce získat násilím. Zápasí spolu. Hodí ji na řeznický blok pokrytý moukou a různými jejími věcmi na pečení. A ona křičí: ‚Ne, ne!‘

Ale pak Nicholson přijde k rozumu, pochopí, že ji špatně odhadl, a stáhne se. A Langeová tam leží celá udýchaná, mouku na rozpálených tvářích. To je ten okamžik, kdy jsi si jistý, že jsi situaci pochopil správně.

Pak Langeová řekne ‚Počkej‘ a shrne věci na pečení z řeznického bloku, aby udělala místo pro své potlačované touhy.“

„Dobře,“ připustil jsem, když jsem si to vybavil. „To bylo sexy, fakt sexy, ale nevím, jestli to byla nejžhavější scéna všech dob.“

„Opravdu?“ opáčila Guin. „Tak ji trumfni. A buď upřímný.

Nech mě nahlédnout do tvé duše, Jacku Morgane.“ Předstíraně jsem se otřásl. „Cože? To se mě už snažíš přimět, abych se ti odhalil?“

„Neboj, všechno má svůj čas,“ uklidňovala mě s úsměvem a nalila si další sklenku. „Tak do toho. Ven s tím. Jmenuj tu scénu.“

„Myslím, že nedokážu vybrat jenom jednu,“ přiznal jsem.

„Tak jich jmenuj několik.“

„A co třeba Žár těla, celý f ilm? Viděl jsem ho v Afghánistánu. Co si pamatuju, William Hurt a Kathleen Turnerová byli, no, spalující, ale třeba se mi to zdálo proto, že jsem byl už moc dlouho v poušti.“

Guin se od srdce zasmála. „Máš pravdu. Byli spalující a taky vlhcí. Pamatuješ, jak měli pořád mokrou a lesklou kůži?“

Přikývl jsem, nalil jsem si do skleničky zbytek vína a řekl:

„Další kandidát by byl Anglický pacient. Ta scéna, kde jsou Ralph Fiennes a Kristen Scott Thomasová v tom pokoji ozářeném pruhy světla a koupají se spolu?“

„Rozhodně jeden z f inalistů. A co Šampon?“

Vrhl jsem na ni pobavený pohled: „Warren Beatty na svém vrcholu.“

„Stejně jako Julie Christieová.“

Na chvilku jsme se odmlčeli a vychutnávali si ten okamžik. Pak mi zazvonil mobil.

Guin odmítavě zavrtěla hlavou. Podíval jsem se na displej: Sherman Wilkerson.

„Sakra,“ zaklel jsem. „Velký klient. Moc velký klient. Já… musím to vzít, Guin.“

„Ale já se právě chystala nominovat tu scénu z maškarního bálu ve Spalující touze,“ zaprotestovala.

Vrhl jsem na Guin pohled plný upřímných sympatií a lítosti, přijal jsem hovor, odvrátil se od ní a řekl: „Shermane, jak se daří?“

„Moc dobře ne, Jacku,“ odsekl Wilkerson. „Na pláži před mým domem se hemží zástupci šerifa okolo nejmíň čtyř mrtvol.“

Pohlédl jsem na Guin, zalitoval toho, co všechno mohlo být, a řekl jsem: „Už jsem na cestě, Shermane. Do deseti minut jsem tam.“

KAPITOLA

dvě

Ujížděl jsem do Malibu po Pacific Coast Highway za volantem Volkswagenu Touareg, který používám při špatném počasí, a stále jsem cítil Guininu vůni a v uších mi zněla slova, která pronesla, když ji odvážel taxík: „Už žádné další generálky, Jacku.“

Když jsem zajel k bráně domu Shermana Wilkersona, připadal jsem si jako vesnický buran, že jsem nechal Guin odejít, a nejradši bych se obrátil a zamířil k ní domů do Westwoodu.

Wilkerson si však nedávno najal moji firmu Private Investigations, aby mu pomohla reorganizovat zabezpečení kanceláří společnosti Wilkerson Data Systems na celém světě. Zaparkoval jsem na volném místě před popínavou bugenvileou, která pokrývala zeď domu snů, jenž Wilkerson koupil před rokem pro svoji ženu Elaine. Ta však měsíc po nastěhování tragicky zemřela při autonehodě.

S hlavou skloněnou proti dešti hnanému větrem jsem zazvonil u brány, uslyšel zabzučení a sešel dolů po mokrých schodech na terasu s výhledem na pláž překypující aktivitou. Vlny se tříštily za doprovodu kvílení větru pohupujícímu různými vozidly úřadu šerifa Los Angeles, které osvětlovaly reflektory místo činu.

„Jsou v tom ohni, čtyři mrtví muži, Jacku,“ oznámil mi Wilkerson, který vyšel z posuvných dveří v pršiplášti s nasazenou kapucí. „Teď na ně není vidět přes ty plachty, ale jsou tam. Viděl jsem je dalekohledem, když se objevil první polda s baterkou.“

„Už s vámi někdo mluvil?“

„Přijdou,“ řekl. Stál dost blízko na to, abych viděl jeho rozježené šedivé obočí pod kapucí. „Místo činu sousedí s mým pozemkem.“

„Ale nemusíte se ničeho bát, je to tak?“

„Ptáte se, jestli jsem je nezabil?“

„Místo činu sousedí s vaším pozemkem.“

„Skoro do půlnoci jsem se zdržel v práci s několika lidmi z mého vedoucího týmu, dorazil jsem sem okolo jedné, podíval se dolů na pláž, uviděl tu baterku, podíval se dalekohledem a zavolal vám,“ řekl Wilkerson.

„Podívám se na to,“ slíbil jsem.

„Pokud nebudete mít něco naléhavého, povíte mi o tom všem ráno, dobře? Jsem unavený.“

„Rozhodně, Shermane,“ ujistil jsem ho a potřásl mu rukou. „A pro případ, že máte zapnuté pohybové čidlo na příjezdové cestě, jede sem za mnou jeden z mých lidí.“

Přikývl. Zamířil jsem ke schodišti na pláž, ohlédl se a uviděl, jak Wilkerson vstoupil do domu a světlo ozářilo stěhovací krabice rozestavěné uvnitř.

Buďto se chudák Sherman chystal odstěhovat, nebo se nikdy úplně nenastěhoval.

Table of Contents

PROLOG Nebereme zajatce

Jedna

Dvě

ČÁST PRVNÍ Zmizelí

KAPITOLA jedna

KAPITOLA dvě

ČÁST DRUHÁ Nátlaková hra

ČÁST TŘETÍ Čas na trauma

ČÁST ČTVRTÁ Není úniku

ČÁST PÁTÁ Na venkově

EPILOG Show musí pokračovat