Leylah Attar

Papírová labuť

Originální název: The Paper Swan,

vydáno u Pitch73 Publishing, 2015.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015 by Leylah Attar.

All rights reserved.

Published by arrangement with Jane Rotrosen Agency LLC,

New York.

Translation © Jana Krollová, 2017

Cover design © Hang Le

Cover photo © Maja Topcagic/Stocksy United

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA, s.r.o.

ISBN 978-80-243-7987-6 (epub)

ISBN 978-80-243-7988-3  (mobi)

Mému otci

PRVNÍ ČÁST

SKYE

JEDNA

TEN den byl na louboutinky jako dělaný. Ani ve snu by mě nenapadlo, že budu kráčet smrti vstříc v lodičkách na jehlových podpatcích. Ale jestli to tak má být, jestli mě má namátkou zabít nějaký psychopat žíznící po krvi, pak si nedovedu představit lepší způsob, jak dát životu sbohem, než kopnout svého vraha do prdele obutá v botách s rudou podrážkou.

Chcípni, ty hajzle, za to, že ze mě děláš oběť zbytečné vraždy.

Chcípni, za to ponížení, že mi ani neukážeš svoji tvář, než mi vystřelíš mozek z hlavy.

Chcípni za ty stahovací pásky, které jsou tak těsné, že mi do zápěstí vyryly hluboké krvavé rány.

Ale nejvíc ze všeho si přeju, abys chcípnul, protože nikdo nechce umřít den předtím, než mu bude čtyřiadvacet - s čerstvě střiženými zářivými blond vlasy, dokonalými gelovými nehty ‒ cestou ze schůzky s mužem, který by mohl být „ten pravý“.

Můj život měl být jeden úspěch za druhým: státnice, svatba, dům jako ze žurnálu, dvě rozkošné děti. A teď tu klečím na kolenou s pytlem přes hlavu a chladná hlaveň pistole se mi opírá o týl. A co je na tom nejhorší? Nevím, proč se to stalo, nevím, proč mám zemřít. Na druhou stranu takovéhle věci nikdy smysl nedávají, ne? Je to náhoda, nebo propracovaný plán? Vražda, znásilnění, mučení, zneužití. Dokážeme někdy skutečně pochopit proč, nebo jen zoufale toužíme popsat a zařadit to, co se vymyká naší kontrole?

Finanční zisk.

Duševní porucha.

Extremismus.

Odpor k děvkám s akrylovými nehty.

Pod který motiv moji vraždu nakonec zařadí?

Nech toho, Skye. Ještě nejsi mrtvá. Dýchej. A přemýšlej.

Mysli.

Hrubý, drsný pach pytloviny mě praštil do nosu, jak se loď houpala na vodě.

Co uděláš, Skye? Estebanova slova mi hlasitě zněla v uších a pročistila moji mysl.

Bojuju.

Budu se bránit a nevzdám to.

Z úst se mi vydralo něco mezi vzlykem a smíchem. Už je to dávno, co jsem Estebana ze svého života vytěsnila, a najednou se tu objevil, přišel mi na mysl jako vždy nečekaně a bez ohlášení, nahlížel do mého vědomí, jako by to bylo okno do mého pokoje.

Vzpomněla jsem si, jak jsem dnes ráno vyplňovala on-line kvíz:

Na koho myslíte těsně před tím, než usnete?

Klik.

To je člověk, kterého milujete nejvíc.

Myslela jsem na Marca Jacobse, Jimmyho Choo, Toma Forda a Michaela Korse. Na Estebana ne. Na toho nikdy. Protože ti první, na rozdíl od přátel z dětství, nikam neodchází. Můžu se od nich nechat svést, přinést si domů jejich třpytivé výtvory a jít spát s vědomím, že tam ráno zase budou. Jako ty louboutinky, které jsem předtím vybírala – ty sexy fuchsiové se saténovými pásky kolem kotníku, nebo ty impozantní zlaté lodičky? Jsem ráda, že jsem nakonec vybrala ty druhé. Podpatky jsou zdobené ostny. Pokoušela jsem se představit si je vedle zítřejšího titulku:

„ZABIJÁCKÉ BOTY“

Na obrázku by figuroval smrtící lakovaný podpatek trčící z těla mého únosce.

Ano, přesně takhle to bude, řekla jsem si pro sebe.

Dýchej, Skye. Dýchej.

Ale uvnitř pytle byla tma a zatuchlý vzduch, plíce mi selhávaly pod tíhou strachu a beznaděje. Začínalo mi docházet, co se děje. Že je to skutečné. Když žijete na výsluní společnosti, něco vám brání propadnout panice – jistý pocit privilegovanosti, jako by za vás i tohle mohl vyřešit někdo jiný. Díky tomu jsem vystupovala suverénně a měla tendenci věci zlehčovat. Milovali mě, vážili si mě a byla jsem důležitá. Někdo se určitě najednou objeví a zachrání mě. Že jo? No že jo?

Zaslechla jsem natáhnutí kohoutku pistole a ucítila, jak se mi hlaveň pevně opírá o zátylek.

„Počkejte.“ Bolelo mě v krku a hlas jsem měla celý ochraptělý z toho, jak jsem ječela, když jsem přišla k sobě a zjistila, že ležím spoutaná jako divoké prase v kufru svého auta. Poznala jsem ho, protože kufr stále voněl tuberózou a santalovým dřevem parfému, který jsem tam před několika týdny rozlila.

Odchytil mě na parkovišti, když jsem nastupovala do svého nebesky modrého kabrioletu – vytáhl mě ven a praštil mi obličejem o kapotu. Myslela jsem, že mi sebere tašku, peněženku, klíče, auto. Možná je to obranný reflex, možná se prostě soustředíte na to, co si přejete, aby se stalo.

Jen ať si to vezme a zmizí.

Ale takhle to nebylo. Nechtěl moji tašku, peněženku, klíče ani auto. Chtěl mě.

Říká se, že je lepší zařvat „hoří“ než „pomoc“, ale já ze sebe nemohla vypravit ani slovo, protože jsem se dusila hadrem namočeným v chloroformu, který mi přitiskl na nos a ústa. S chloroformem se to má tak, že vás neuspí okamžitě – ne tak, jak to bývá ve filmech. Kopala jsem a bránila se celou věčnost, než mi končetiny nakonec zvláčněly a mysl se propadla do temnoty.

Neměla jsem křičet, když jsem přišla k sobě. Měla jsem hledat únikovou cestu z kufru auta nebo vytlačit brzdová světla ven nebo udělat něco, co bude později zajímat novináře. Ale Paniku ovládnout nedokážete, chápete? Je to ječící, zdivočelá mrcha a chtělo se jí ven.

To ho rozzuřilo. Poznala jsem to, když zastavil a otevřel kufr. Byla jsem sice oslepená chladným modrým světlem pouliční lampy za jeho rameny, ale vycítila jsem to. A abych to pochopila, vytáhl mě za vlasy ven a nacpal mi do úst ten samý hadr napuštěný chloroformem, který předtím použil, aby mě dostal.

Když mě násilím vlekl k přístavní hrázi s rukama stále svázanýma za zády, tak jsem se z toho hadru dávila. Ten sladký pronikavý zápach už nebyl tak účinný, ale bylo mi z něj zle. Než mi vytáhl roubík z úst, málem jsem se udusila vlastními zvratky. Přes hlavu mi přehodil pytel. Přestala jsem ječet. Mohl mě nechat, abych se tím roubíkem zadusila, ale chtěl mě mít naživu, alespoň do chvíle, než provede to, kvůli čemu mě unesl. Znásilnění? Věznění? Výkupné? V hlavě se mi honil kaleidoskop děsivých klipů z denních zpráv a článků v časopisech. Jistě, pokaždé to se mnou trochu zamávalo, ale stačilo jenom přepnout na jiný kanál nebo otočit na jinou stránku a ty hrůzy byly pryč.

Ale tohle teď ignorovat nešlo. Mohla jsem se přesvědčovat, že je to jen živá noční můra, když jsem si odmyslela palčivou bolest v místech, kde mi vyrval vlasy. Pálilo to jako čert. Ale byla jsem za tu bolest ráda. Díky tomu jsem věděla, že jsem naživu. A když jsem naživu, ještě mám naději.

„Počkejte,“ špitla jsem, když mě srazil na kolena.

„Cokoliv chcete. Prosím… jen… mě nezabíjejte.“ Mýlila jsem se. On nechtěl, abych zůstala naživu.

Neměl v plánu mě uvěznit nebo žádat výkupné. Nestrhl ze mě šaty ani se nechtěl ukájet pohledem na moje utrpení. Jen mě chtěl mít přesně tady, ať už to bylo kdekoliv. Tady měl v plánu mě zabít. A neztrácel čas.

„Prosím,“ žadonila jsem. „Dovolte mi podívat se naposledy na oblohu.“

Potřebovala jsem získat trochu času, abych zjistila, jestli by se dalo uniknout. A pokud je to opravdu konec, nechtěla jsem zemřít v temnotě, přidušená výpary strachu a zoufalství. Chtěla jsem, aby mé poslední nadechnutí bylo svobodné, naplněné vůní oceánu, příboje a vzduchu prosyceného kapičkami mořské vody. Chtěla jsem zavřít oči a představovat si, že je nedělní odpoledne a já jsem malá holčička s mezerou mezi zuby, která sbírá mušle s MaMaLu.

Na chvíli bylo ticho. Neznala jsem hlas svého věznitele ani jeho tvář, nedovedla jsem si vybavit jeho obličej, jen jsem cítila něčí přítomnost, tyčil se za mými zády jako obrovská kobra připravená zaútočit. Zadržela jsem dech.

Zvedl pytel a já na tváři ucítila noční vánek. Chvíli trvalo, než moje oči přivykly světlu a našly měsíc. Byl tam – dokonalý stříbrný půlměsíc, ten samý, který jsem jako dítě pozorovala před spaním, když mi MaMaLu vyprávěla pohádky.

„Toho dne, kdy ses narodila, visely na obloze těžké mraky plné deště,“ říkávala mi chůva, když mě hladila po vlasech. „Čekali jsme bouři, ale z mraků vykouklo slunce. Tvoje matka tě držela u okna a všimla si zlatých teček ve tvých malých šedých očích. Toho dne měly tvé oči barvu nebe. Proto tě pojmenovala Skye, amorcito.“

Celá léta jsem si na matku nevzpomněla. Nepamatovala jsem si ji, protože zemřela, když jsem byla ještě malá. Nechápala jsem, proč mi přišla na mysl zrovna teď. Možná proto, že za pár minut budu mrtvá taky.

Při tom pomyšlení se mi rozechvěly všechny vnitřnosti. Přemýšlela jsem, jestli se s matkou na onom světě setkám. Jestlipak mě přivítá způsobem, který popisují lidé v talk shows – ti, kteří tvrdí, že tam byli a vrátili se zpět. Přemítala jsem, jestli vůbec nějaký život po smrti existuje.

Vnímala jsem blikající světla výškových budov v přístavu, dopravu táhnoucí se jako červený had napříč centrem města. Zakotvili jsme v opuštěném přístavu naproti zálivu San Diego. Vzpomněla jsem si na otce, kterého jsem uklidňovala, aby si nedělal starosti, aby mě nechal žít a volně dýchat. Jsem jedináček a on už ztratil moji matku.

Přemítala jsem, jestli večeří venku na dvoře, kde sedí na útesu s výhledem na klidnou zátoku v La Jolle. Mistrně ovládá umění pít červené víno a přitom si nesmočit knír. Používá k tomu svůj spodní ret a přitom lehce zakloní hlavu. Budou mi chybět ty jeho husté šedivé vousy, přestože jsem se vždycky bránila, kdykoliv mě chtěl políbit. Třikrát na tvář. Na levou, na pravou a na levou. Pokaždé. Bylo jedno, jestli jsem zrovna sešla dolů ke snídani nebo odjížděla na cestu kolem světa. Mám skříně plné značkových bot, kabelek a různých cetek, ale nejvíc mi bude chybět právě tohle. Tři polibky Warrena Sedgewicka.

„Můj otec vám zaplatí, co budete chtít,“ řekla jsem. „Nebude se na nic ptát.“ Úpěnlivá prosba. Vyjednávání. Jde to snadno, když máte každou chvíli přijít o život.

Moje slova zůstala bez odezvy, kromě rázného šťouchnutí, které mě přinutilo sklonit hlavu.

Můj vrah byl připravený. Klečela jsem uprostřed velké plachty, která pokrývala skoro celou palubu. Rohy byly připevněny ke kusům betonu. Dokázala jsem si představit své mrtvé tělo zabalené do plachty a vyhozené někde uprostřed oceánu.

Moje mysl si to nechtěla připustit, ale moje srdce… moje srdce to vědělo.

„Bože můj, ochraňuj moji duši. A dohlédni na tátu. A na MaMaLu a Estebana.“ Byla to stará modlitba, kterou jsem už roky nevyslovila, ale slova mi z úst vycházela automaticky, jako kdybych se probírala růžencem.

V tu chvíli mi došlo, že těsně před smrtí jsou všechna trápení, nevraživosti i omluvy pouhými přízraky, které se vznášejí jako bledí duchové tváří v tvář všem, které jste milovali, a všem, kteří milovali vás. Protože v poslední chvíli se mi život scvrkl do tří polibků a tří tváří: můj otec, chůva a její syn – dva z nich jsem neviděla od chvíle, co jsme po suché prašné silnici odjeli z Casa Paloma.

Na koho myslíte těsně před smrtí?

Pevně jsem sevřela oči v očekávání cvaknutí, té chladné olověné nevyhnutelnosti smrti.

Na všechny ty, které milujete nejvíc.

DVĚ

BYLA tma. Tma jako v pytli. Taková tma, která vám připadá až neskutečná – černočerná, tichá a nekonečná. Ponořila jsem se do její prázdnoty, pouhé smítko vědomí bez rukou, nohou, vlasů a rtů. Byl by to skoro pokojný pocit, nebýt tupé pulzující bolesti. Vracela se ve vlnách, které byly stále silnější a naléhavější, až to ve mně třeštilo.

Bolest.

Mrkla jsem a uvědomila si, že mám otevřené oči, ale nic kolem sebe nevidím – nic nad sebou, nic pod sebou – jen ta bolest, bušení v hlavě. Znovu jsem mrkla. Jednou. Dvakrát. Třikrát. Nic. Žádný obrys, stín nebo nejasná silueta. Jenom absolutní, všeobjímající temnota.

Narovnala jsem se.

Nebo jsem si to alespoň myslela.

Ve skutečnosti se nic nestalo. Jako by můj mozek ani nepatřil ke zbytku mého těla. Necítila jsem ruce, nohy, jazyk, ani prsty u nohou. Ale slyšela jsem. Dobrý Bože, slyšela jsem, i když to byl jen tlukot mého srdce, které bušilo tak divoce, že mi málem vyskočilo z hrudi. Každý jeho stah zesílil bolest v hlavě, jako by všechna nervová zakončení ústila do srdce, do toho bušícího tratoliště krve.

Slyšíš.

Dýcháš.

Možná jsi přišla o zrak, ale žiješ.

Ne.

Ne!!!!!

Radši budu mrtvá než vydaná jemu na milost.

Co to se mnou do prdele udělal?

Kde to kurva jsem?

Byla jsem připravená na jeho kulku, ale když jsem odříkala svou modlitbu, chvíli bylo ticho. Zvedl pramen mých vlasů a jemně, téměř se zbožnou úctou ho pohladil. Potom mě přetáhl pažbou pistole. Udeřil mě tak prudce, až se mi zdálo, že mi rozštípl lebku vedví. Panorama San Diega se naklonilo a začalo se ztrácet ve velkých černých skvrnách.

„Nedovolil jsem ti mluvit,“ řekl, když jsem se po té ráně složila. Obličejem jsem tvrdě dopadla na palubu, ale mně to připadalo, jako by všechno probíhalo nesnesitelně zpomaleně.

Než jsem zavřela oči, zahlédla jsem jeho boty.

Měkká, ručně zpracovaná italská kůže.

V botách se vyznám a v takových moc lidí nechodí.

Proč nezmáčkl spoušť? proletělo mi hlavou, než jsem ztratila vědomí.

Nevěděla jsem, jak dlouho jsem byla v bezvědomí, ale ta otázka mi stále ležela v hlavě, jako drak u vchodu do jeskyně, který odmítá ustoupit, připravený rozpoutat pravé peklo všech těch příšerných možností, které jsou horší než smrt.

Proč nezmáčkl spoušť?

Možná mě chtěl mít slepou, zdrogovanou a připoutanou k sobě.

Možná měl v plánu mi odřezávat části těla a prodávat je.

Možná už mě vykuchal a bylo jen otázkou času, kdy vyprchá anestezie.

Možná si myslel, že mě zabil, a pohřbil mě zaživa.

S každou další myšlenkou se bolest měnila na Hrůzu. A věřte mi, Hrůza je větší mrcha než Panika. Hrůza vás naprosto pohltí.

Cítila jsem, jak se v ní celá utápím.

Cítila jsem Hrůzu.

Dýchala jsem Hrůzu.

Hrůza mě požírala zaživa.

Věděla jsem, že mi můj věznitel něco dal, ale netušila jsem, jestli bylo mé ochromení přechodné, nebo trvalé.

Nevěděla jsem, jestli mě znásilnil, zmlátil nebo příšerně zohavil.

Nevěděla jsem, jestli to chci vědět.

Nevěděla jsem, jestli se vrátí.

A pokud by se vrátil, nevěděla jsem, jestli tenhle stav, jakkoliv otřesný, není přece jen lepší, bezpečnější, přijatelnější. Hrůza mě dál pronásledovala labyrintem mé mysli, ale existovalo jedno místo, kam na mě nemohla, jedno místo, o kterém jsem vždycky věděla, že je za všech okolností bezpečné. Tam jsem přesměrovala své myšlenky a jediné, co jsem vnímala, byla ukolébavka mé chůvy MaMaLu.

Vlastně to ani ukolébavka nebyla. Byla to píseň o ozbrojených banditech, strachu a nebezpečí. Ale MaMaLu ji zpívávala tak měkce a zasněně, že mě pokaždé uklidnila. Zpívala ji španělsky, ale pamatuji si spíš její výraz než slova.

Dole pod horami Sierra Morena,

Cielito lindo, přicházejí Dvě černé oči,

Cielito lindo, je to kontraband…

Viděla jsem se v houpací síti, nade mnou modrá obloha, Esteban mě občas nepřítomně zhoupl, zatímco MaMaLu si při věšení vypraného prádla zpívala. Tahle odpolední lenošení v zahradách Casa Paloma s mojí chůvou a jejím synem patřila k mým nejranějším vzpomínkám.

Nad červenými a žlutými ibišky poletovali kolibříci a po tlustých neudržovaných zídkách se plazila popínavá buganvílie.

Aj jaj jaj jaj,

Zpívej a neplakej,

Zpěv nás povzbudí,

Cielito lindo, naše srdce…

MaMaLu zpívala, když jsme se já nebo Esteban zranili. Zpívala, když jsme nemohli usnout. Zpívala, když byla šťastná, a zpívala, když byla smutná.

Canta y no llores

Zpívej a neplakej…

Ale na slzy došlo. Brečela jsem, protože jsem nemohla zpívat. Plakala jsem, protože můj jazyk nedokázal tvořit slova. Naříkala jsem, protože MaMaLu, modrá obloha a kolibříci vzdorovali temnotě. Brečela jsem, když jsem se k nim upínala, a Hrůza se pomalu, krůček po krůčku, vzdalovala.

Otevřela jsem oči a zhluboka se nadechla. Stále jsem byla obklopena temnotou, ale uvědomovala jsem si stálý houpavý pohyb. Možná se mi vracejí smysly. Zkusila jsem pohnout prsty.

Prosím.

Buďte se mnou.

Fungujte.

Nic.

Hlava mi stále třeštila v místě, kde mě uhodil, ale i přes hučení v uších jsem vnímala hlasy, které se přibližovaly.

„Jezdíte přes Ensenadu často?“ Ženský hlas.

Nepochytila jsem celou odpověď, ale byl to hlubší hlas, který bezpochyby patřil muži.

„… nikdy předtím mě tu žádná hlídka nezastavila,“ říkal.

Hlas mého únosce se mi vryl do paměti stejně jako jeho boty.

„O nic nejde. Jen běžná kontrola, než… přejedete přes hranice.“ Ženský hlas se vzdaloval a zase přibližoval. „Potřebuji se ujistit… sériové číslo plavidla souhlasí s číslem motoru.“

Hranice.

Ensenada.

Do prdele.

Teď už mi ten houpavý pohyb dává smysl. Jsem na lodi, nejspíš na té samé, na kterou mě unesl. Jsme v Ensenadě, vstupním přístavu do Mexika, víc než 100 kilometrů jižně od San Diega, a ta žena musí být pracovnice celní správy.

Srdce mi zaplesalo.

To je ono. Tvoje šance na útěk, Skye.

Upoutej na sebe pozornost. Musíš na sebe upozornit!

Křičela jsem jako o život, ale nevydala jsem ze sebe ani hlásku. Musel mi dát něco, co mi ochromilo hlasivky.

Nad sebou jsem slyšela kroky, z čehož jsem usuzovala, že se nejspíš nacházím v nějakém nákladovém prostoru v podpalubí.

„Jen pro jistotu, jste Demien Caballero?“ zeptala se žena.

„Damian,“ opravil ji. Da-mi-ján. Ne Dej-mi-jen.

„No, zdá se, že je vše v pořádku. Vyfotím si identifikační číslo na trupu lodi a můžete pokračovat v cestě.“

Ne! Začínala jsem ztrácet svoji jedinou příležitost.

Nemohla jsem kopat ani křičet, ale zjistila jsem, že se můžu převalovat, a tak jsem to udělala. Zleva doprava, ze strany na stranu. Houpala jsem silněji, rychleji a nevěděla, jestli do něčeho nenarazím, nevěděla jsem, jestli to k něčemu bude. Udělala jsem to šestkrát nebo sedmkrát, když jsem nad sebou zaslechla skřípavý zvuk, jako když narazí dřevo na dřevo.

Ach prosím.

Prosím, prosím, prosím, prosím.

Dala jsem do toho všechno, i když se mi šíleně motala hlava.

Něco zapraštělo. Hlasité zadunění. A najednou mi svitla naděje.

„Co to bylo?“ zeptala se žena.

„Nic jsem neslyšel.“

„Znělo to odněkud zespodu. Nebude vám vadit, když se tam podívám?“

Beze všeho!

„Co tam máte?“ Její hlas byl teď zřetelnější. Byla blízko.

Hodně blízko.

„Lana, řetězy, rybářský náčiní…“

Začala jsem rozpoznávat slabé linie procházející vertikálně nade mnou, jen několik palců od mého obličeje.

Ano. Já vidím! Oči mám v pořádku!

Zaslechla jsem cvaknutí zámku a potom se prostor zalil nádherným oslepujícím světlem, které mě dohánělo k pláči.

Pokoušela jsem se zaostřit zrak na mezery nade mnou, na ty, které propouštěly světlo dovnitř. Vypadalo to, jako bych byla uvězněná v podlaze pod prkny.

Na schodech se objevil obrys mužské postavy a za ním stála žena.

Tady jsem.

Začala jsem zuřivě houpat.

„Vypadá to, jako by vám tam spadla nějaká bedna,“ poznamenala pracovnice celní správy.

Já jsem ji převrhla. Najděte mě. Prosím, najděte mě.

„Jo.“ Šel směrem ke mně. „Musím je jenom zajistit.“ Zarazil moji bednu nohou, aby se nemohla hýbat.

Teď tu ženu vidím skrze škvíry víka bedny úplně zřetelně – ne celou, ale ruce a tělo. Drží nějaké papíry a na opasku se jí houpe vysílačka.

Tady jsem.

Odtrhněte oči od té složky. Uvidíte odlesk mých očí. Ještě krok a nemůžete mě minout.

Jeden. Mizerný. Krok.

„Potřebujete pomoc?“ zeptala se, když muž zvedl bednu, kterou jsem shodila, a položil ji zpátky na tu, ve které jsem byla uvězněná.

Ano! POMOC. Pomoz mi, ty krávo blbá!

„Mám to,“ odvětil. „Kousek provazu, pár skobiček a… hotovo. Tak. Všechno jsem zajistil.“

„To jsou pořádné bedny. Čekáte velký úlovek?“ slyšela jsem ozvěnu jejích kroků na schodech.

Ne. Vraťte se.

Za tu krávu blbou se omlouvám.

Nenechávejte mě tady.

PROSÍM. NEODCHÁZEJTE!

„Někdy narazím na pořádnej kousek,“ odpověděl.

Jeho samolibý hlas mě zamrazil v zádech.

Potom zavřel dveře a já se znovu propadla do naprosté tmy.

Table of Contents

JEDNA

DVĚ