Deon Meyer

Ikarus

Originální název: Icarus

Vydáno u Hodder & Stoughton, Londýn 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Deon Meyer 2015

First published in South Africa in Afrikaans

in 2015 as Ikarus by Human & Rousseau.

First published in Great Britain in English

by Hodder & Stoughton in 2015 as Icarus.

Translation © Alexandr Neuman, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7958-6 (epub)

ISBN 978-80-243-7959-3 (mobi)

Les ennemis du vin sont ceux qui ne le connaissent pas.

(Nepřátelé vína jsou ti, co ho neznají.)

Citát připisovaný dvěma mužům: Prof. dr. Sellierovi, Journal de Médecine (Vlok Delport, Boland, Wynland, Nasionale Boekhandel, 1955), a Prof. Portmanovi, pravděpodobně Prof. Michelovi Portmannovi, lékaři z Bordeaux (www.alpes-flaveurs.com).

V klinických podmínkách vykazují někteří pacienti trpící depresí značné sklony k syndromu přeživších, to znamená k pocitu viny za smrt milovaného člověka či pocitu viny za to, že žijí v lepších životních podmínkách než ostatní.

„Guilt, fear, submission, and empathy in depression“ (Vina, strach, rezignace a empatie), Lynn E. O’Connor, Jack W. Berry, Joseph Weiss a Paul Gilbert, Journal of Affective Disorders 71 (2002) 19–27.

1

Nebe a země se tajně spikly a vydaly mrtvé tělo Ernsta Richtera. Vesmír zjevně pojal úmysl nabídnout pomocnou ruku, aby bylo dosaženo spravedlnosti.

Napřed přišla sedmnáctého prosince bouře, která se prohnala krajem těsně po osmé hodině. Není to v téhle roční době obvyklé, ale zas tak vzácný jev to také nebyl. Bouři přinesla brázda nízkého tlaku: modročerná, vzdouvající se příšera, která se přihnala z Atlantiku kousek na sever od ostrova Robben Island.

Nakupené mraky vystřelovaly efektní bílé rozeklané jazyky do moře i na pevninu a za sebou táhly hustý závoj deště. Během hodiny a půl spadlo na Blouberg Strand, Parklands, Killarney Gardens a Zeezicht, okrajové oblasti Kapského Města, sedmdesát jedna milimetrů srážek. Prostě potopa.

Voda způsobila značné škody a chaos v dopravě. Mainstreamová média a sociální sítě bez dechu opakovaly to proklínané sousloví: globální oteplování.

Co se týče zmíněného těla, země k jeho odkrytí přispěla velmi skromně. Stalo se prostě to, že valící se záplavovou vodu zachytil postupně se zvedající terén porostlý stepí a v místech, kde jihovýchodní vítr vytvořil náhodné písečné duny, ji odvedl pryč. Voda s sebou vzala písek skrývající nohy Ernsta Richtera: jedna, nahá, tragicky trčela k nebi a ze druhé komicky visela napůl stažená ponožka.

Posledním článkem v řetězci příčin a následků bylo osudové rozhodnutí devětadvacetiletého kameramana Craiga Bannistera zastavit v 11:17 nedaleko inkriminovaného místa na krajnici Otto du Plesis Drive, pobřežní silnice spojující Blouberg a Melkbosstrand. Vystoupil z vozu a posoudil počasí. Ten nejhorší vítr už pominul, mračna se začala trhat. Craig si chtěl vyzkoušet svůj nový, rádiem řízený dron DJI Phantom 2 Vision Plus se stabilizovanou videokamerou snímající obraz ve vysokém rozlišení. Phantom, takzvaná „kvadrokoptéra“, byla miniaturním technologickým zázrakem. Byla vybavena systémem GPS a Wi-Fi zařízením, které Bannisterovi umožňovalo propojit jeho iPhone s kamerou. Craig mohl video natáčené Phantomem na obloze sledovat na displeji svého mobilu se zpožděním několika milisekund.

Těsně po půl dvanácté se Bannister zamračil a nasměroval Phantoma níž a blíž k čemusi podivnému, co zahlédl na displeji. Nechal dron stát na místě, asi metr nad tou nepatřičností, dokud si nebyl naprosto jistý.

Písek, černý igelit a nohy: bylo to zcela jednoznačné. Neřekl ani slovo. Zvedl hlavu, aby se ujistil, kde přesně se Phantom nachází, a rychlými kroky se vydal tím směrem. Přišlo mu, že to, co vidí na videu, je výplod jeho fantazie. Že je to jako televizní drama, kterému nelze uvěřit. Kráčel po vlnící se stezce, mezi křovím, nahoru a dolů přes duny. Teprve poté, co zdolal poslední terénní vlnu, to uviděl na vlastní oči. Šel blíž a za sebou zanechával osamocenou řádku stop v deštěm uhlazeném písku.

Noha vyčuhovala zpod tlustého černého igelitu, v němž bylo evidentně zabaleno celé lidské tělo. Zbytek byl stále pohřben v písku.

„A do prdele,“ pravil Craig Bannister prorocky.

Sáhl pro telefon, který byl stále připojen k rádiovému ovládání.

Uvědomil si, že se Phantom pořád vznáší metr nad zemí a důsledně vše natáčí na video. Nechal dron přistát a vše vypnul. A pak zatelefonoval.

Ve 13:14 zazvonil kapitánu Bennymu Griesselovi v restauraci Ocean Basket na Kloof Street telefon. Podíval se na displej a zjistil, že mu volá majorka Mbali Kaleniová, jeho nová velitelka Útvaru pro vyšetřování závažných zločinů – známém také jako ÚVZZ nebo Jestřábi – skupina pro násilné trestné činy. Vítaná šance k úniku. Přijal hovor okamžitě, s pocitem mírné naděje.

„Benny, promiň, že tě ruším při obědě…“

„V pořádku,“ řekl.

„Potřebuju tě v Edgemeadu. Na Farmfields Road. Vaughn už je taky na cestě.“

„Budu tam za dvacet minut.“

„Omluv se za mě, prosím, své rodině.“ Dobře věděla, že mu volá na „rodinnou sešlost“, kterou zorganizovala jeho přítelkyně Alexa Barnardová.

„Jistě, omluvím.“

Ukončil hovor. Alexa, Carla a ten mladík Van Eck všechno slyšeli. Dívali se na něj. Jeho syn Fritz byl ještě pořád zcela zaměstnán svým mobilem.

„Ai, Pappa,“ řekla Carla, jeho dcera, se směsicí pochopení a zklamání.

Alexa ho vzala za ruku a chápavě ji stiskla.

„Omlouvám se,“ řekl Benny a postavil se. Bolely ho bok a paže. Nebylo to ale už tak zlé jako ráno. „Musím do Edgemeadu.“

„Nějaká hustá vražda?“ zeptal se mladý Van Eck. Byl to Carlin nový „přítel“. Vypadal jako Ježíš. Vlasy na ramena a řídký plnovous.

Griessel ho ignoroval. Vyndal peněženku a z ní kreditní kartu. Podal ji Alexe. Oddechl si, když přikývla a vzala si ji. „Dej mi pusu,“ řekla. „Ty můj velký detektive.“

Ve stepi východně od Otto du Plessis Drive opatrně vykopali ostatky Ernsta Richtera. Nenadále se zvedl prudký vítr. Po pár minutách ale zase odezněl a zpoza mraků náhle vyhlédlo slunce, okamžitě teplé a oslnivě jasné. Třpytivě se odráželo od vlnících se dun a stále ještě neklidného Atlantického oceánu.

Video jednotka jihoafrické policie celou scénu natáčela, zatímco členové forenzního týmu opatrně nabírali písek kolem těla a ukládali ho do igelitových sáčků.

Detektiv Jamie Keyter z Table View byl velícím důstojníkem celé akce. Nechal místo činu obehnat policejní páskou v okruhu asi deseti metrů. Dvěma policistům přikázal řídit dopravu na Otto du Plessis Drive a udržovat zvědavce v dostatečné vzdálenosti. S podezřívavým, neurčitě obviňujícím tónem v hlase, který si rezervoval pro podobné příležitosti, podrobně vyslýchal Craiga Bannistera.

„Proč jste se rozhodl zkoušet ten váš malý eroplán zrovna tady?“

„Žádný zákon jsem neporušil.“

„To vím. Ale proč jste nejel třeba na to místo tam nahoře u Vlei, kde lidé pouštějí ta malá letadélka?“

„To jsou fandové rádiově řízených letadel.“

„Takže?“

„Hele, zrovna jsem tuhle věc dostal. Jsem profesionální DOP. Takže...“

„Co to je DOP?“

„Kameraman. Dělám pro televizi a filmové štáby. Tohle je poslední technologickej výkřik v oboru snímání obrazu ze vzduchu: dron, s kamerou pro vysoké rozlišení. Musím se s tím naučit zacházet, aniž bych sestřelil stovku malejch letadýlek.“

„Máte na to povolení?“

„Povolení? Na malej dron není třeba mít žádný povolení.“

„Takže jste tady prostě jen tak zastavil?“

„Přesně tak.“

„To je teda fakt náhoda.“ Jamie Keyter to prohlásil svým nejironičtějším tónem.

„Co tím chcete říct?“

„Nechci říct nic. Jenom se ptám.“

„Hele, prostě jsem jel, dokud jsem neviděl místo, který dobře vypadalo,“ řekl Bannister s nekonečnou trpělivostí. „Silnice, moře, hora – jen se rozhlídněte. Je to fakt působivý. Potřebuju se to naučit dálkově ovládat. A zároveň jsem chtěl taky vyzkoušet tu kameru na něčem, co stojí za to. Jako třeba ten krásnej výhled tady.“

Jamie Keyter si sundal své brýle Ferrari a pohlédl na Bannistera pohledem vidím-do-tebe-jak-do-hubený-kozy. Chlapík tam jen tak stál a neklidně čekal, co bude dál.

„Takže vy to máte všechno na videu?“ zeptal se Keyter konečně.

„Ano.“

„Ukažte mi to.“

Sledovali společně video na mobilu. Dvakrát. „Fajn,“ pravil Keyter a nařídil Bannisterovi, aby šel do svého auta a počkal tam. Detektiv si vrátil brýle na nos. V černém polo tričku, které zdůrazňovalo jeho vypracované bicepsy, v černých bavlněných kalhotách značky Edgars s černým koženým páskem a s rukama opřenýma o stehna civěl na dvě nohy vyčuhující z černého igelitu.

Byl sám se sebou spokojen. Nohy, přestože posmrtně bezbarvé, patřily evidentně bílému člověku. To znamenalo pozornost médií.

A pozornost médií Jamie Keyter miloval.

Šestačtyřicetiletý Benny Griessel, léčený alkoholik, abstinující šest set dva dnů, seděl a vyhlížel ven předním sklem svého vozu, trčícího v zácpě na Buitengrachtu.

Obvykle prosinec nenáviděl.

Obvykle by celý ten předvánoční nákupní blázinec počastoval tichým rezignovaným povzdechem „Jissis“. A zvlášť by si zanadával na ty fokken zbohatlíky z provincie Gauteng na severu, kteří se na plné pecky proháněli Kapským Městem ve svých BMW, nachystaní rozházet své tučné vánoční prémie v duchu hesla „Je třeba probrat Kapské Město z tý jeho dřímoty“. A taky na ty nekonečné proudící davy obyvatel severních předměstí, kteří hodili za hlavu obvyklou zdrženlivost a oblehli pláže. Doprovázeni hordami Evropanů, prchajícími před zimním chladem. Obvykle by naštvaně komentoval důsledky této invaze. Nebylo kde zaparkovat, doprava kolabovala, ceny vyrostly na dvojnásobek a zločinnost stoupla minimálně o dvanáct procent, protože všichni pili jako duha, což v nich probouzelo ty nejhorší démony.

Obvykle. Ale ne tento rok. Cítil ten tlak: v sobě, nad sebou a kolem sebe. Jako mrak zoufalství. Znovu. Ještě pořád.

Momentální úleva způsobená útěkem z restaurace Ocean Basket se rozplynula. Cestou do auta přemýšlel o zádumčivosti, kterou vycítil z Mbalina hlasu – potlačený strach, ještě zesílený tím, jak se pokoušela nedávat ho najevo. Bylo to v přímém kontrastu s pozitivním naladěním, které vyzařovala v uplynulých dvou měsících jako velitelka útvaru.

Potřebuju tě hned v Edgemeadu. Na Farmfields Road.

Vaughn už je taky na cestě.

Dělo se něco zlého. A on už prostě neměl sílu na další pohromu. Takže dnešní předvánoční šílenství a šnečí tempo dopravy mu vlastně nijak nevadilo, bylo to spíš požehnání.

Členové výjezdní skupiny odkryli celé tělo Ernsta Richtera.

Detektiv Jamie Keyter přivolal video jednotku, aby to natočili: Tělo bylo zabaleno do silného černého igelitu. Na to, aby zakryl i nohy, však nebyl dost dlouhý. Igelitový balík byl převázán krvavě rudou šňůrou – kolem krku, kolem pasu a u kotníků.

Keyter si povšiml, že se na krajnici Otto du Plessis Drive snaží fotograf nějakých novin pořídit snímky prostřednictvím teleobjektivu. Stál proto s rozkročenýma nohama a dlaněmi na stehnech: tak si představoval detektiva, který má pod kontrolou své místo činu. Koutkem oka kontroloval video jednotku, dokud nebyl spokojen s tím, že událost byla zaznamenána ze všech patřičných úhlů.

„Fajn,“ řekl. „Můžete jít.“ A potom s mávnutím ruky oslovil členy forenzního týmu: „Vybalte ho z toho.“

Dva forenzní technici si vzali z kufru potřebné nástroje, nadzvedli policejní pásku a poklekli u oběti. Jeden z nich opatrně přeřezal lano a uložil ho do sáčku na důkazy. Poté začali společně rozbalovat igelit a každé dva metry pečlivě složili, aby zabránili kontaminaci.

Policisté v uniformách, členové video jednotky, dva detektivové a lidé od ambulance – ti všichni zvědavě přistoupili blíž.

Konečně se objevilo tělo.

„Nebyl tu zas tak dlouho,“ řekl jeden z forenzních techniků, když obhlédl poměrně mírné známky rozkladu, jen obecné ztmavnutí kůže, modrofialové posmrtné skvrny na nohou a za krkem a zrníčka písku, přilepená k tělu po celé délce od hlavy k patě. Štíhlý muž průměrné výšky, s hustými, tmavě hnědými vlasy. Oblečený do černého trička s nápisem „Odmítám se pouštět do souboje v ostrovtipu s bezbranným protivníkem“ a modrých džín.

„Řekl bych tak týden nebo dva,“ pravil druhý forenzní technik. Obličej oběti mu připadal nějak povědomý, ale nedokázal si vzpomenout odkud. A tak radši mlčel.

V tom okamžiku byli nejblíže možnosti identifikovat Ernsta Richtera na místě činu.

„Něčím ho uškrtili,“ řekl první technik a ukázal na temný pruh na kůži kolem krku.

„Evidentně,“ odvětil Jamie Keyter.

Table of Contents

1