Jiří Brabenec

Řeka osudu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jiří Brabenec – dědicové c/o DILIA, 1957

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8000-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8001-8 (mobi)

„…tato práce nadepsaného Vácslava Hájka jest z úmyslu dobrého, a nemalý obecnému dobrému užitek, království i jazyku tomuto i zeměm příslušejícím poctivost, tobě prospěch i potěšení přináší, tehdy máš toho vděčen býti, úmyslu dobrého ve zlý neobraceti.“

V Starém Městě pražském v pátek po slavnosti sv. Václava, léta od narození P. Krista 1541.

MISTR BRIKCÍ Z LICSKA

v Doporučení Kroniky české

od Václava Hájka z Libočan

EVA PÍŠE VÁCLAVOVI

Vážený pane,

čtyřikrát mi zaschlo pero, než jsem se rozhodla k nadepsání tohoto dopisu. Cítím docela jasně, že „vážený pán“ je archaismus. „Vážený pane, k Vašemu ctěnému dotazu Vám zdvořile sdělujeme…“ Zdá se mi, že vážený pán vytváří clonu chladného odstupu, ba že staví mezi dva lidi solidní zeď, o kterou se odrazí každý šíp přátelství. A já bych si nepřála stavět mezi nás jakoukoli zábranu. Ale přece Vám nemohu napsat: Nazdar, Vašku! Sám jste říkal, když jsme šli po břehu Ohře mezi olšemi, že je mezi námi přinejmenším tolik let, aby Vás mohli považovat za mého otce. Vzpomínáte? Já se v myšlenkách k tomu dni stále vracím.

Právě jsem si přečetla, co mi pero na papír napsalo. Nu, už se stalo. Vy se nyní třeba usmíváte, smějete se docela nahlas a mhouříte přitom oči. To levé víc – víte, že to tak děláte? Nuže, k věci, vím, že na dlouhé dopisy nemáte kdy.

Zajisté mě nepovažujete za tak dotěrnou, abyste si myslil, že píši dopis proto, abych Vám připomněla Váš slib. Správněji řečeno: naše ujednání, které bylo zpečetěno stiskem ruky nad dvěma talířky s párky. (Dobře jsem si povšimla, že jste vyměnil talířky, abych ten prasklý párek neměla já.) Vím, že snad již zítra, snad za dva měsíce dostanu první kapitolu nebo první část rukopisu.

Nezdá se Vám, že věta „poctil jste mě důvěrou“ má také muzeální charakter? Když je to napsané, vidím teprve tu celou hrůzu. Tedy Vy jste mě nepoctil, vůbec nic takového. Vy jste řekl: „Má milá zvídalko,“ pravil jste doslova, „protože inspirace se už dneska nenosí,“ a trochu jste si povzdychl, nezapírejte, „tak člověk na to musí jinak. Kritiky je zapotřebí, kritiky čtenáře.“ Přitom jste se na mne zkoumavě zadíval, dost podrobně, řekla bych.

Pak jste pokračoval po delší odmlce. „Kritika čtenáře po vyjití knihy je moc zajímavá, ale ta mi už pro napsání té knihy nepomůže. Potřebuji kritika, který by se mi díval do stroje přes rameno. Píšu totiž na mašince,“ zabubnoval jste všemi deseti na zelenou desku stolu ve výletní restauraci. Ale chtěla bych se vsadit, že píšete jen dvěma. „To, že jsme se sešli v Libočanech ze stejného zájmu, mi dává naději, že ve Vás budu míti pozorného kritika.“ Trochu výsměšně jste se na mne podíval a za trest Vám vletěla muška do oka. „Ovšem,“ pokračoval jste a vypadal přitom náramně důstojně, „ovšem, neztratí-li se najednou ta vaše pozornost v nějaké taneční melodii nebo hm –“

Já jsem Vám řekla, že nemám nic proti tanečním melodiím ani proti tanci a některým dalším „hm“. Ale když jsem vážila cestu až do Libočan, je pro mne Hájek osobou jistě lákavou. Alespoň tak dalece, abych pozorně sledovala rukopis, který jedná z velké části právě o něm. A že bych k tomu vždy mileráda řekla své: ne ovšem jako historička, estétka, kritička z povolání a tak dále, ale jako prostá čtenářka se zájmem o toto téma. Jako člověk, pro kterého Hájek zůstal záhadou stejně jako nejasné okolnosti, které nedlouho po Jiřím z Poděbrad dovedly český národ pod patu Habsburků.

Tak jsme si to všechno ujednali a všechno tohle víte. Ještě jste mi ze své práce neposlal ani řádek (a poslat nemohl, vždyť to bylo včera, co jsme se tak zvláštní náhodou poznali), a já Vám už píši. Není to podivné? Ale já jsem si teď zamanula, že Vám napíši. Odjakživa jsou mi sympatičtí lidé, kteří razí heslo „Udělej to teď!“. Jen žádnou oblomovštinu. Co můžeš udělati dnes, a tak dále.

Ale já nenapíši, co bych chtěla. Nejde to, už to vidím. Nedovedu dát své myšlenky do škatulek, nedovedu je obléci do slov a namalovat na papír. Avšak napsat to musím. Není to k zoufání? Snad –

Teď to teprve nedokáži. Přišla Lydie. Vy neznáte Lydii? Snad Vám o ní jednou něco řeknu. Pak pochopíte, proč mám nyní myšlenky jako rozevláté vichřicí. Vpadla jako bouře, abych prý šla do kavárny, a vysypala mi hned tucet všelijakých historek – ještě teď mi řinčí tabulky.

Ale to je jedno. Dopis napíši. A kdož ví, třeba ho rozluštíte, třeba poznáte, co jsem chtěla říci. Proč byste to nedokázal Vy, který chcete vyluštit křížovku nadepsanou Václav Hájek z Libočan? Vy, který chcete poznat podrobněji člověka podle toho, co napsal a co dokonce i nenapsal před čtyřmi stoletími – a to ne do dopisů, ne v románě, pamfletu nebo kázání, ale v kronice! Vy, který se domníváte, že rozpitváte duši toho člověka na molekuly a že tak snadněji doplníte mezery mezi zprávami z jeho života! A hle, ne jako hádanka, ale jako jasný obrys tu bude Václav Hájek z Libočan, vážený i opovrhovaný, lhář a poutník za pravdou, dobrodruh a usedlý měšťan, kazatel chudých od sv. Tomáše a lovec výnosných prebend, rozmařilec a skrblík, hlasatel pokroku a zpátečník, katolík a podobojí, zastánce utlačovaných a chamtivec, muž daný pro svou statečnost do klatby a muž, který pro zatčeného podřízeného ani prstem nehnul, autor české dokumentární dramatické reportáže a opisovatel babského snáře, přítel lidu a ponížený služebník vysoké šlechty, romantik a puntičkář, kronikář a pohádkář, důlní podnikatel a snílek, kolikrát víc protikladů naleznete v tom muži, který však byl vždycky bojovníkem, který měl zavilé nepřátele a oddané přátele právě tak mezi katolíky jako ve straně podobojí nebo mezi luterány.

Jaký charakter, jaký život, jaké cíle a jaké cesty k nim? Jaké zážitky a kteří lidé utvářeli jeho život, jaký vliv na něho měla doba, tehdejší společnost? A jaká to vůbec byla doba, že nám dala osudový rok 1526? Kdo a jak a proč připravil sto let napřed Bílou horu? Je přece jasné, že zvolení Ferdinanda Habsburka českým králem znamenalo začátek vývoje, který vyústil až k nešťastné bitvě na bělohorské pláni. Avšak právě tak předcházel i osudnému roku 1526 dlouholetý vývoj. Řekla bych, že jeho začátky lze sledovat již uprostřed husitské revoluce.

Sedláci a vůbec poddaní, kteří až na malé dočasné výjimky v oblasti některých drobných panství zápasili se stále více rostoucím bezprávným útiskem, nejen že na vývoj veřejné správy neměli vliv, ale také o ni ztráceli zájem. Vždyť všechna ta drobná povstání nemají rys ani politický, ani náboženský, ale charakter výhradně třídní. Tragický důsledek potlačení nejpočetnější třídy šestnáctého století se pak nutně projevil takřka naprostou nucenou pasivitou v letech 1526 a 1547.

A co otázka náboženská, která v této době stále ještě hrála velmi důležitou roli?

Myslím, že jsou zde dvě charakteristické skutečnosti. Předně všestranný úpadek kněžského stavu – který jako uznaný stav přestal existovat. Nižší kněží byli jen čeledí, vyšší pouze služebníky. Jak bychom mohli očekávat, že by mezi nimi vyrostli reformátoři či že by se objevili jedinci, kteří by mohli pokračovat v tradici velkých náboženských myslitelů a jejichž nové myšlenky by dovedly zapálit široké lidové vrstvy? A když přece vyvstali, byli snadno odstraněni jako Matěj Poustevník, a to dříve, než vůbec mohli prokázat oprávněnost svých idejí. Druhým charakteristickým zjevem je vnitřní úpadek starokališné strany, která hledá sblížení s katolíky, od nichž ji nakonec dělí jen zcela formální, lehce překonatelný názor na způsob přijímání. Avšak jakmile na počátku šestnáctého století došly první zprávy o Lutherově vystoupení, vzniká v lůně strany starokališné proud nespokojenců, kteří hledali místo mezi luterány.

Katolická církev ke sklonku 15. a v první třetině 16. století nehraje v českých krajích politicky a společensky téměř žádnou roli, ačkoli se k ní hlásí nejen králové, ale i některé přední panské rody jako Rožmberkové a Rožmitálové. Strana římského kostela je početně slabá, nemá ani řádnou církevní organizaci, nemůže uplatnit vliv na politické dění a v první čtvrtině šestnáctého století žije takřka v naprosté pasivitě. V té době ani král, ani katoličtí pánové při výběru svých českých úředníků a služebníků katolickou církev nijak nerespektují a ani, alespoň zjevně, nadměrně nepodporují. Ba mnozí katoličtí páni úzkostlivě dodržují kutnohorskou smlouvu a nechávají své poddané pro jejich příslušnost ke straně kališné na pokoji. Tisknou je ovšem stále více hmotně. I tato skutečnost ukazuje, jak se za Jagellonců těžiště panského zájmu přesunulo z náboženských otázek na otázky hospodářské.

A kulturní život v předhabsburské době je ve znamení knihtisku, humanismu a úsvitu renesance. Ta ve střední Evropě nastupuje váhavěji. Zato humanismus už v době Hájkových studií začíná vydávat své plody také na české půdě, zejména díky družině Hodějovského z Hodějova. Tam náležel i náš Hájek – vždyť svou kroniku napsal na přímý popud pana Hodějovského – a tam se s ním ve vašem rukopise nepochybně setkám.

Konflikty v německých zemích, později selská válka, války o Milánsko a Neapolsko, tažení Francouzů do Itálie, postup Turků od Cařihradu až do jižních Uher. Západní Evropa upjala svou pozornost zejména k zámořským objevům. Takový je obraz těch časů.

A nyní – nyní se ptáte, proč vůbec píši všechny tyto podrobnosti, proč opakuji, co je všeobecně známé.

Nuže, víte, to je tak.

Když zamhouřím oči, vidím docela jasně Libočany, jak vypadaly někdy těsně před rokem 1500, kdy se asi Váš pohádkář narodil. Vidím chalupy a statky pokryté došky i šindelem, potok Liboc spěchající k Ohři, zchátralý kostelík a nedaleko dvůr libočanských zemanů. Od vesnice se klikatí dvě cesty k Žatci, jehož hradby na příkrém ostrohu jsou na dohled.

Avšak já chci vidět ještě víc. Ještě i to, co by nezachytila ani kamera, ani kreslířova tužka. Chci si přiblížit nejen vzhled tehdejších Libočan, ale i jejich ducha – prominete mi ten výraz? Prostě si chci ujasnit, jak lidé žili, čím se zabývali a o čem přemýšleli i hovořili v době, kdy se Vítu Hájkovi narodil druhý syn, jemuž dal po kmotrovi jméno Václav.

Rozumíte nyní, prosím, mému dopisu?

Já vím, že Vám je Hájek záminkou, že na jeho životě chcete promítnout první polovinu šestnáctého století s nástupem Habsburků. Avšak tu se musím sžít s Vaším hrdinou. A – a já nevím.

Na stolku mi tiše hraje rádio, v předsíni je telefon. Z okna mohu vidět ulici, po které jede tramvaj a automobil. A kdybych z toho okna vzhlédla vzhůru, uviděla bych možná stříbřité letadlo. V knihovně mám kupu všelijakých dějepisných knih, pravda, to je moje vášeň. Avšak ptám se, zda dokáži vidět svět očima člověka, kterému se ani nesnilo o parním stroji? Očima tehdejšího člověka, a to ještě takového, který podle dochovaných zpráv byl plný protikladů? Pomohu Vám nějak svými dopisy? Tak či onak, psát budu. Jsem už netrpělivá, nepozorujete? A zvědavá.

Měl jste zatím přímo romantické štěstí. Narazil jste na maličkost, která dovoluje vysvětlit dosud tak nejasnou epizodu z mládí kronikáře. Myslíte, že toto Vám postačí?

Mnoho otázek, mnoho zvědavosti.

A tak ode dneška se vždy po návratu z práce nejdříve vrhnu na dopisní schránku.

Vaše nedočkavá čtenářka

Eva

I. ŘEKA TEČE DO SVĚTA

1

Hajdy husy, hajdy, haj,

hajdy husy, hajdy spát.

Musíte se pohnouti,

do příbytku táhnouti.

Hajdy husy, hajdy, haj,

hajdy husy, hajdy, haj.

Děvčátko s věncem lučního kvítí na světle kaštanové hlavičce, s vrbovým proutkem v opálené ruce hopkalo po křivolaké pěšině přes humna. Ve stezce byly ztvrdlé otisky mnoha párů bosých nohou, malých i velkých. Mozaiku šlápot rušily stopy nohou v botách. Děvčátko nejdříve šlehalo po stopách nohou v botách proutkem, pak se snažilo jít samo v těch šlépějích.

Hajdy husy, haj,

obří nohy mám,

hajdy husy, haj.

Fialkově modré oči se pozvedly a utkvěly na chlapci, který šel vážně napříč přes pěšinu k potoku. V ruce držel nakousnutou placku pomazanou medem.

„Dej mi!“

„Nedám!“

Umouněná ruka schovává placku za zády.

Vrbový proutek počne jemně ošlehávat nohy, pokryté do půli lýtek zaschlým blátem. Vějířky zacloní modré oči.

Chlapec chvilku mlčky stojí. Pak vztáhne ruku.

„Na!“

„Nechci!“

Proutek rychleji a prudčeji bičuje nohy.

„Na – vezmi si! Je dobrá… No, nebuď škaredá.“

Děvčátko se zadívá do temně hnědých očí. Pak přendá proutek a vztáhne ruku.

„Zase jdeš k Liboci?“

„Mám tam něco. Loďku. Pojď se podívat!“

„Musím jít. A ty pořád u vody – nebojíš se vodníka?“ Chlapec se usmívá a přestává olizovat prsty od medu.

„Ty hloupá! Vodníci nejsou, to se jen tak povídá. Sám mlynář to říkal, a ten to musí vědět. Ten vypravuje pohádky, to bys koukala, o vodnících, diblících, strašidlech – hú! Ale pak se směje, že to všechno není pravda, to je pouze pro děti. Na vodníka nevěří. Nikdo učený na vodníka nevěří.“

„A ty jsi také učený?“

„Ještě moc nejsem, ale budu. Hodně učený budu, bohatý a zlato budu mít. A velký dům z pevného kamene a vápna. Já už hodně umím – podívej se!“

Shýbá se a kamenem ryje do ztvrdlého bláta kroužek.

„Co je to?“ táže se děvčete.

„To je kolo. Co Bárta od cesty dává na vozy.“

„To není kolo, to je O. To se píše a čte se to. A tohle je A, tohle E. A ještě jiné umím. A jestřába, co máme v erbu, dovedu namalovat. Také učená slova znám, jako – jako je salve a – a jiná. Salve, to je, aby tě nic nebolelo.“

„A – a budeš ještě o hodně víc učený?“

„Ještě víc. Moc. To až půjdu do světa. Daleko do světa. Až do Prahy, ta je větší než tamhle Žatec a král s královou tam bydlí a učení mužové učí ty mladé podivným věcem. A až se vrátím, všechno budu vědět. Salve!“

Chlapec jde dál k potoku. Děvče se za ním dívá s otevřenýma očima i ústy. Těžké kapky medu dopadají do ztvrdlého bláta.

•

Malá postava, v rozepjaté haleně s neobroubenými rukávy a ve vlněných kalhotách do půli lýtek, jde dále přímo k potoku.

Z údolí pod zelenými stráněmi mezi zalesněnými kopci spěchá průzračná voda až sem, do protáhlých poříčních luk, protknutých poli a úhory. Zde už teče Liboc pomaleji, rozlévá se místy do šířky a vytváří i několik ostrůvků. Jsou zarostlé houštinami vrbového proutí, s vysokým rákosím na závodní straně, která přechází v mělčinu.

Volně, ale nepřetržitě plyne potok dále k mlýnu, ke kterému vede náhon. Tak úzký, že se dá lehce přeskočit. Za mlýnem se náhon spojuje opět s potokem a říčka se blíží k vesnici. Vpravo je sice příkrá, ale ještě nevysoká stráň. Zvyšuje se o kus dál, tam, kde potok podemílá kopec již nedaleko Ohře. Na levé straně je však nízký břeh a na něm tu a tam, někde ještě před vesnicí, někde již mezi chalupami, velké ploché kameny nad malými tůněmi. Na nich čas od času vesnické ženy perou prádlo a bělí je pak na louce. Kus zeleně je ohraničen plůtkem ze spleteného vrbového proutí, aby sem husy nemohly.

Kousek za bělostnými zdmi a temně rzivými došky mlýna běží stříbrný tok po okraji vesnice, jejíž domky jsou seskupeny okolo zchátralého kostelíka na mírném návrší. Vlnky potůčku si zalaškují s odrazem kostelní věže a spěchají dál do olšového háje, kde potok rozšířeným korytem splývá s nahnědlým proudem Ohře.

Řeka, jejíž břehy jsou lemovány vrbovím i olšemi, spěchá neúnavně dál k východu. Ale již tak daleko, že by tam čiperný západní větřík donesl hvízdnutí pastevce z kopce nad řekou. Tok řeky se obrací prudce na půlnoc, aby se velkým obloukem vyhnul Žatci. V hladině řeky se zrcadlí věže, hradby a štíty domů na kopci. V zeleni mezi hradbami a řekou jsou rozhozeny přikrčené domky chalupníků. Nevysoko nad ně se tu nesměle vypíná dřevěná zvonice kostelíka sv. Václava. A docela stranou stojí kamenný domek s kůlnou poblíž. Katovna žateckého městského práva.

Nevšímavě míjí řeka tento obraz. Dál a dál na východ valí Ohře v mnoha zatáčkách své vody do vzdálených neznámých krajů, plných podivných věcí.

Pod nohama chlapce je měkký břeh potoka, omývaný uspěchaným proudem. Hnědé oči se pozvednou od hladiny a zadívají se pátravě kolem dokola. Bílý mlýn, pak vesnice, potom řeka a nad ní nízká protější stráň. Zprava přitéká potok, který se tu teď vine v zákrutech tou svěží, mírně zvlněnou lučinou. Dál proti proudu jsou již kopce a ještě dál husté lesy plné zvěře. I dravci, vlci, rysi, lišky a medvědi jsou tam, i divocí kanci, kteří někdy za rozbřesku vycházejí z houštin a rozrývají pole až blízko Libočan. A tam snad někde, bůhvíkde, má být malé skalní město skřítků. Snad to není ani pravda. Asi to jistě nebude pravda. Ale hezky se to poslouchá, když praská louč nebo když plameny z krbu ozařují topnou světnici, do níž každou chvíli dolehne zahvízdání meluzíny v komíně.

Oči se znovu vracejí k hladině potoka. Leží tu přes něj řada balvanů, pevných a plochých, po kterých možno přejít na druhý břeh. Pro chlapcovy nohy jsou ty balvany trochu daleko od sebe. Nemůže jít, musí přeskakovat z jednoho na druhý. Avšak i kdyby se stalo, že by šlápl vedle – nu, nestalo by se žádné neštěstí, vody je tu sotva po kolena. To není jako na podzim nebo časně zjara, kdy se potokem řítí z kopců velká voda. Tehdy má v brodu i jezdec na koni co dělat, aby se dostal na druhou stranu.

Na druhém břehu si voda vyhlodala malý záliv, napolo zakrytý vrbovým proutím. V čiré a tady tiché vodě jsou vidět na dně balvany, pod jeden z nich rychle zalézá hnědozelený rak, vyplašený chlapcovým stínem. V hladině tůně se v paprscích poledního slunce odráží hranatý obličej s rozcuchanými, do širokého čela padajícími vlasy barvy lesního medu.

Opálená, štíhlá ruka se natahuje, oči se lesknou, dech se zrychluje, tváře rudnou vzrušením. Z nejskrytějších zákoutí zálivu vyplouvá maličká lodička vydlabaná ze dřeva, připevněná na lýkovém provázku. Loďka je dlouhá o něco víc než chlapcovo předloktí a uprostřed má na píď vysoký stožárek. Na ten nyní chlapcovy neobratné, avšak vytrvalé ruce připevňují papírovou plachtu. Je na ní inkoustem neuměle namalován sedící jestřáb.

Loď vyplouvá pomalu ze zálivu, ale tu ji uchopí proud.

Lodička se zakymácí, několikrát poskočí, otáčí se chvíli přídí, chvíli zádí, ale nejvíce bokem pluje kupředu. Chlapcovy bosé nohy pleskají o balvany přes potok a pak na břehu. Nedaleko už zčernalé dřevěné lávky narazí loďka na mělčinu, chvíli se třepotá a naklání v proudu, pak se vyprostí a pluje dál. A už je v řece. Dostala se až doprostřed, proud ji nese rychle k Žatci.

Chlapec přebrodí potok a rychle vybíhá na kopec nad Ohří. Z vrcholku tu a tam mezi olšemi zahlédne už jen docela malinkou loďku. Za chvíli je z ní bod, ale pak se i ten ztrácí ve stínu zátočiny.

Kam až dopluje? Až do jiného jazyka, mezi lidi tam za těmi vysokými horami, až do Němec? Nebo s velikou řekou, kterou prý žádný kůň nepřebrodí, do moře, do veliké, nedohledné vody, která sahá až do Indie a snad dál, kde dosud nikdo nebyl? Nebo připluje někde k břehům, kde bydlí Maurové, nebo mezi lidi, kteří jsou černí jako noc a pojídají se navzájem? Pozdrav a mír a pravou víru vám všem…

Dusot koně přeruší pás myšlenek utkaný z vidin pestrých barev. Dolní cestou od Žatce, která vede po stráni pahorku, se blíží jezdec na ryzákovi. Těžký starodávný meč a kuše za sedlem. Tak jezdí dnes každý svobodný. A přece prý byly doby – Libota od struhy o tom nedávno s otcem hovořil –, že se zbraní jít nikoho ani nenapadlo. Bylo bezpečno na cestách, v šenkovnách netekla krev, lidé se nezabíjeli za městskými hradbami pro maličkost. Tak prý bývalo za časů krále Jiřího.

Jezdci padá do očí zapadající slunce. Jeho paprsky jakoby na dosah za jeho zády přiblížily na příkrém ostrohu stojící Žatec s věžemi, baštami, se štíty měšťanských domů. Okna ze skleněných kotoučků se lesknou a třpytí v nízkém podvečerním slunci.

Kůň se zastavuje a obrací k chlapci bokem.

„Čípak ty jsi?“

„Hájků. Z Libočan.“

Jezdec naklání trochu hlavu, upravuje si mimoděk klobouk zdobený peřím tetřeva, přikrývající bílé vlasy. Oči, které se upírají na chlapce, jako by se zasnily.

„Nejmladší Hájek z Libočan, tak, tak… Znám otce, leckde jsme byli. Doma a zdráv?“

„Doma a zdráv. Z pole přišel.“

„Vít Hájek přišel z pole… v podvečer. Snad s motykou přišel – ej, časy se mění. A což ty, domů ještě nepůjdeš? Co chvíli večernice se přižene. A vodník z tůně pod Libocem rozhodí své sítě.“

Chlapec se usmívá.

„Však už také půjdu. Ale není večernice, není vodník, to se jen tak vypravuje.“

„Inu, dneska ti mladí,“ podivuje se jezdec a pokyvuje hlavou. Jako by litoval, že chlapci už ve večernice a vodníky nevěří. „Však se ještě uvidíme – Václave – tak se jmenuješ, viď?“

Hnědé oči se mhouří proti zapadajícímu slunci a sledují jezdce sjíždějícího dolů ke vsi. Než zmizel za prvním domkem, slunce docela zapadlo a stíny dole u řeky začaly rychle houstnout.

Bosé nohy pomalu našlapují do trávy. Opatrně a tiše sestupuje chlapec k řece, jde kousek svěží lučinou a zastavuje se mezi olšemi. Zde už je šero a skulinou mezi větvemi se zatřpytí na východě první bledá hvězdička. Přižene se lehký vánek, rozčechrá koruny olší, ozve se zaskřípění, jako by se větev o větev otřela. Nebo jako by se večernice výsměšně zachechtala. Nebo hejkal na druhém břehu. Ve stínu se něco zaleskne. Snad světluška – snad oko vlkodlaka? A v hladině řeky cosi pleskne. Jako ryba. Nebo jako vodník.

Chlapec s bledou tváří vyrazí z houštiny a běží k vesnici. Rychle přeběhne dřevěnou lávku. Nezastaví se, až u první zdi. Prudce dýchá a opře se o sluncem ještě vyhřáté zdivo. Otevřené, rozšířené oči se dívají zpět k řece.

Nic.

Chlapec jde pomalu domů a dívá se do prašné cesty.

Table of Contents

EVA PÍŠE VÁCLAVOVI

I. ŘEKA TEČE DO SVĚTA

1