Jana Moravcová

Vražda v lázních Luhačovicích

aneb Vrah nemá rád Vincentku

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Moravcová, 2004, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2004, 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8002-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8003-2 (mobi)

„Lázně Luhačovice! Konečná! Vystupovat!“

Volal to někdo doopravdy, nebo i tohle patří do snu? Ale vždyť je to pravda, žádný sen – vlak tady končí. Slovo „konečná“ je ovšem možné chápat i jinak, i když sem nikdo nejezdí proto, aby tu skončilo něco jiného než jeho choroby.

Prokop je ve vagonu sám – a to je divné – ztěžka otvírá dveře a seskakuje na zem. Vlak za jeho zády rázem mizí a všude kolem je jen jakýsi podivný, zlatý prostor – i nádražíčko se někam ztratilo. Vsáklo se do zlaté mlhy. A přece z té třpytivé vaty a gázy, která se kolem spustila, zaznívá nějaký vytrvalý hlas, někdo tam pořád opakuje:

„Já ale chci nejbližším vlakem zpátky do Prahy! Musím zpátky!“

„To není moudré,“ ozve se – a Prokop si uvědomuje, že to mluví on sám, a okamžitě se zděsí: Co je mu do toho?! Proč se do toho plete? Proč se vůbec do celé téhle záležitosti plete? Neměl sem jezdit. On je právě ten, kdo by měl okamžitě odjet zpátky do Prahy!

„Je to jednoduché, pane,“ odpovídá kdosi vlídně, „pojedete přímým vagonem...“

„Místenku! Chci místenku,“ zlobí se vytrvalý hlas – a ten vlídný odpovídá:

„To nejde. Tady se místenky neprodávají. Tady je konečná, vyberete si ve vagonu místo, jaké budete chtít. Výhoda konečné, víte?“

„Dejte pozor, to bude nějaká léčka,“ plete se zase do hovoru Prokop. A vzápětí se znovu poleká: Proč se do té záležitosti plete? Neměl sem jezdit!

A vytrvalý hlas se lstivě ptá:

„Výhoda? Jenže dál na trati se místenky prodávají, že? A když já si tu vyberu místo a sednu si dejme tomu u okýnka, může se stát, že si někdo na dalším nádraží koupí zrovna místenku na to mé vybrané místo u okýnka! A co potom? To mu pak budu muset to své vybrané místo uvolnit, že? V čem je tedy ta výhoda konečné?“

„Ale, pane...“ snaží se ten druhý, vlídný hlas a Prokop sám sobě poroučí: Teď už se do toho ale opravdu za žádnou cenu nepleť! Je to jasné, místenku nedostaneš, vlak se někam ztratil, tak jako tak se vrátit nemůžeš, musíš tu zlatou vatu před sebou rozhrnout! Musíš jít! Musíš najít toho vraha! To je nejdůležitější!

A tak udělá pár kroků a strne:

Najednou před sebou nevidí vůbec nic. To ale není možné, říká si. Jak může člověk „nevidět vůbec nic“, když tu není tma? Znamená to snad, že má zavřené oči?

„Ty jsi se zbláznil,“ slyší svůj hlas. „Anebo se ti to prostě zase jenom zdá!“

Ale tohle jsou Luhačovice, namítá umíněně. Jsou! Konečná, nádraží... Aspoň něco z toho pravda je!

Něco...

Ale kde je pravda celá? Nejspíš v tom, že ses do téhle záležitosti skutečně neměl plést.

A sen je rázem pryč...

Už po tolikáté. A zase zůstávají jenom otázky. Narůstají – a postupně se rodí nové a nové...

Jsou vinni konkrétní lidé, jejich charaktery, jejich vlastnosti, které je zavlekly do situací, jimž by se každý soudný člověk raději vyhnul? Možná by stačilo jenom mít víc času na rozmyšlení! Jenže co si počít s nečekanými, mezními situacemi, s vybočením ze zaběhaného chodu věcí, s oněmi pověstnými zkraty, které člověka nenadále vykolejí?

Ano, tak je to: každý si dlouho jel ve své koleji... A najednou: Konečná, vystupovat!

A dál? Co bude dál?

Jedno je jisté: Dál tu budou – stejně jako dřív – Luhačovice. A nepotřebují být pozlacené horečnatým snem. Lázeňské uličky a domy, příjemná atmosféra kolonády... To všechno tu bude dál. Dál budou prýštit léčivé prameny... Ach ano, pověstná Vincentka – na tu Prokop nikdy nezapomene... Vrah přece nemá rád Vincentku, vynořilo se náhle potměšile v paměti.

Skoro každý v tomhle příběhu má na svém kontě kousek viny.

Luhačovice ovšem ne. Tohle město za nic nemůže.

I.

Kdyby si někdo onoho dne, kdy došlo k zvratu v Prokopově životě, dal tu práci a sesbíral o něm pár informací, nejspíš by se dověděl, že tenhle mladý muž vede klidný staromládenecký život, má pár přátel – a poslední dobou se stýká s jistou slečnou, která se jmenuje Sylva. Že on sám je tichý člověk, od pohledu spíš dobrák, prostě takový plachý, nenápadný intelektuál... A že měl obrovskou kliku, protože ten byt, kam se asi před rokem nastěhoval, získal snad darem... nebo jako dědictví? Tam by možná někteří ve svých informacích zaváhali.

Na celkovém dojmu by to ale nic neměnilo.

O tom, že nedávno učitel jedné z pražských základních škol Prokop Krejza neslavně doučiteloval, vědělo jen pár zasvěcených. O tom, že slečna Sylva dotyčnému začíná jít na nervy, nevěděla ani ona sama. A že mu ten získaný byt vnese do života pěkný zmatek, to netušil ani on. Ba dokonce ani ten ušmudlaný chlap, co v očekávání nějaké té stovky už stoupal do schodů k Prokopovým dveřím.

Byl příjemný den pozdního jara a Prokop Krejza sledoval z videa televizní kurz španělštiny. Kurz pro pokročilé. Byla to pro něj hračka, jenom si tak ze zábavy procvičoval španělskou slovní zásobu a doplňoval ji dalšími jazyky. „No es posible,“ ujišťoval ho z obrazovky jakýsi mladík a Prokop svižně dodával: „That’s impossible, das ist nicht möglich, to není možné...“ A vtom se ozval zvonek.

„Je to možné,“ řekl si nespokojeně Prokop a ztlumil zvuk.

♦♦♦

Když ten člověk u Prokopova bytu zazvonil, nebyl žádný rozumný důvod k tomu, aby mu někdo spěchal doširoka otevřít dveře. Stačilo podívat se kukátkem.

Ten chlap venku i při zcela letmém pohledu přímo signalizoval: jsem bezdomovec.

To zase někdo nechal dole dveře dokořán – a každý se dostane dovnitř, pomyslel si nespokojeně Prokop. Nebyl žádný bázlivka, ale přesto otevřel jen natolik, kolik mu dovoloval jistící řetěz. Ten tu byl ještě z dob, kdy tu bydlela Edita.

„Přejete si?“

„Chci mluvit s paní Krejzovou.“

„Kterou?“

Chlap na chodbě se podíval na papírek, který držel vruce.

„S paní Editou Krejzovou.“

„Slečna Edita Krejzová,“ pronesl důrazně Prokop, „už tady nebydlí.“

„A kde ji najdu? Něco pro ni mám.“

„Nenajdete ji. Umřela.“

„U-mře-la?“ protáhl udiveně chlap za dveřmi. „To je škoda. Vy jste její manžel? Jmenujete se Krejza, ne? Tady to máte na dveřích napsaný.“

„Já jsem... příbuzný,“ řekl Prokop a horečně přemýšlel. Ten nenadálý návštěvník mu někoho připomíná. Že by se s ním už dřív viděl? A má se s ním vůbec bavit dál? Takhle přes ten řetěz je to trapas... Ale na druhou stranu, Prokop není žádný pořízek. Jestli je tohle jenom fígl, jak se dostat do bytu, nikdo nemusí být zrovna bystrozraký, aby po otevření dveří pochopil, že „domácí pán“ je spíš „nižší váhová kategorie“... A najednou si Prokop vzpomněl: Viděl ho! Samozřejmě! Zrovna včera! Tenhleten chlap postával před domem... Co když Prokopa už víckrát sledoval a co když teď za ním na schodišti číhá někdo další? Copak ale vědí, kolik nás tady v bytě je? A copak Prokop opravdu vypadá tak bezmocně? Měl na sebe za tu nerozhodnost vztek.

„Jak moc jste... příbuznej?“ začal ten z chodby smlouvat. Agresivní zatím tedy rozhodně nebyl.

„Tak co doopravdy chcete?“

„No... já jsem našel něco, co jí možná patřilo,“ pronesl tiše muž za dveřmi. „Ale takhle... Já nevím co s tím.“

„A co to je?“

„Třeba vám do toho nic není,“ mávl rukou chlap a odevzdaně dodal: „Tak holt utřu nos.“ A měl se k odchodu.

„Moment! Já si tady jen něco dohodnu, Lexo!“ zakřičel někam za sebe Prokop. „Hned jsem zpátky! Vteřinku, jo?“ A potom, když si myslel, že dal dostatečně najevo přítomnost další osoby v bytě, odhodlaně otevřel. „Můžu to od vás samozřejmě převzít. Slečna Edita Krejzová byla má sestřenice. Odevzdám to... rodině.“

„To je těžký,“ pokrčil rameny návštěvník, když si o hlavu menšího Prokopa změřil očima od hlavy až k patě.

„Chtěl jsem se nejdřív dohodnout. Kvůli náleznýmu.“

„No... Tak to se... rodiny... musím zeptat,“ vykoktal zaskočený Prokop. „Kolik chcete – a za co vlastně?“

„Nabídněte,“ řekl s vychytralým úsměvem chlap a bleskově se rozhlédl na všechny strany. „Je tady na to ale vhodný místo?“

„Není,“ vyhrkl Prokop, kterému situace začala připomínat scénu z naučného filmu o tom, jak jednat, nebo spíš nejednat s neznámými, kteří zazvoní u vašich dveří. Film se ale nějak zasekl a Prokop netušil, jak by měl pokračovat.

„Ale snad mi můžete říct...“

„Co jsem to našel? Deník vaší paní příbuzný.“

Prokop si rázem vzpomněl na to, že Editu někdo na té lavičce, kde zkolabovala, okradl. V parku na Smíchově... Žádné doklady, peníze, žádnou kabelku nebo tašku neměla, jen v kapse tramvajenku a klíče. A tenhleten chlap, který se před chvílí možná trochu učesal a zapnul si utahanou bundu, aby vypadal méně odpudivě, tehleten šmejd ji tenkrát o tu tašku zřejmě okrad... Ale jestli ji okrad, tak zřejmě netušil, že je mrtvá. To by se sem teď neodvážil. No jo, ale vždyť se to stalo před rokem! Bůhví, jestli něco má... Ale co když ano? A když ho Prokop nechá odejít, ten deník nejspíš skončí někde v kanále. Co kdyby na toho chlapa Prokop zavolal policii?

Zdálo se, že ten druhý uvažuje obdobně, protože s povzdechem pokrčil rameny a udělal několik kroků nazpátek. Očima si kontroloval otevřené dveře bytu. Jako by se odtud měl vzápětí někdo vyřítit.

„Dycky se platí nálezný,“ pokusil se ještě.

„Já ale u sebe nemám...“ Prokop měl vztek, že opravdu neví, co udělat.

„Jo, chápu. Tak na to zapomeneme.“

Ty idiote, říkal sám sobě Prokop. Tenhle chlap na to opravdu zapomene – a ještě rád, protože se bojí, aby teď náhodou neměl opletačky s policií. V životě už ho neuvidíš a kdyby jo, tak ti všechno zapře. On asi nebude tak mazaný, jak na první pohled vypadá. Kdyby byl, nelezl by takhle hloupě až k bytu s naivní otázkou po nálezném. Ale – koneckonců... Co je ti po nějakým deníku? Jenže... zarazil se vzápětí. Ne „nějakým“! Jestli patřil Editě...

„Počkejte!“

Chlap se zastavil. Ani on nevypadal příliš rozhodně. Byl spíš zklamaný, že jeho přímočarý plán na získání aspoň pár stovek nevyšel. „Ukažte, že fakt nějakej deník máte!“

Chlap sáhl do kapsy bundy a vytáhl balíček v novinovém papíře. Pak zaváhal. Zjevně se bál, že o něj přijde a neuvidí ani korunu.

„Do ruky vám ho nedám.“

„Kde jste ho našel?“

„Na skládce. V takový kabele.“

„A kdy?“

„No... tuhle...“ chlap zaskočeně škubl rameny. „Já přece nevím, kdo to tam kdy pohodil!“

Dole u vchodu do domu klaply dveře. Prokop si uvědomil, že o žádného svědka téhle scény nestojí. Zřejmě ani ten druhý... Ten se rychle ohlédl a zdálo se, že v příští vteřině zdrhne.

„Mám dvě stovky,“ řekl odhodlaně Prokop a vytáhl ze zadní kapsy kalhot pouzdro s tramvajenkou a pár stokorunami, které takhle nosíval jako železnou zásobu.

Chlap se ušklíbl.

„To by mi nestálo ani za tu cestu. Pět set!“ Prokop už pouzdro otevřel. „Jsou tam tři!“ upozornil ho návštěvník a rychle se k Prokopovi vrátil.

Sakra! Prokop ani nestačil proklít vlastní nešikovnost, protože opravdu odhalil víc peněz než chtěl. Výměna se udála tak rychle, že by se o ní dokonce mohlo pochybovat, kdyby vzápětí Prokop nedržel v ruce balíček a chodba před ním nezela prázdnotou.

Zacouval do bytu a zabouchl dveře. Jediné, co ho napadalo, bylo to, že teď uvnitř balíčku najde rozstříhané noviny a že si vlastně nic jiného nezaslouží: dobře mu tak! Počínal si jako malý kluk.

S úlevou pak zjistil, že pomačkaný novinový papír skrývá sešit v tvrdých deskách.

Na první stránce bylo čitelně napsáno Editino jméno, adresa a nějaké číslo. A tiskacím písmem: DENÍK. Ostatní stránky byly plné již méně čitelných poznámek.

Prokop si teprve po chvíli uvědomil, že v místnosti někdo tlumeně mluví. Na obrazovce pořád ještě běžel jazykový kurz. „Necítím se dobře,“ sděloval tam španělsky jakési slečně pohledný muž. Prokop tentokrát nic v jiných jazycích nedodával. Ani on se necítil dobře. Byla to holá pravda i bez překladu.

Table of Contents

I.