NEPOHÁDKY

Salmo Blanco

Pohádky - nepohádky

se slovíčky malé hrátky

NEPOHÁDKY

Salma Blanco

Text © 2017 Salmo Blanco

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2017

Obálka © 2017 Ondřej Kobylka

1. vydání © Lukáš Vik, 2017

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-162-2 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-7536-163-9 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-164-6 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

webdesignér Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Pohádka o líné umělkyni

Žila – byla jednou jedna umělkyně.

Jak už to tak umělkyně umí i tato umělkyně uměla spoustu věcí.

Uměla moc krásně kreslit i malovat, uměla zpívat, tančit, vyprávět, uměla psát úžasné příběhy, uměla šít, vyšívat, příst, tkát, plést, háčkovat, batikovat, paličkovat, uměla psát básně a vymýšlet si úchvatné příběhy.

Uměla toho zkrátka moc.

Ale ze všeho nejvíc uměla lenošit. To jí šlo opravdu moc a moc dobře. Dalo by se říct, že to jí šlo úplně nejvíc.

A taky uměla báječně se vymlouvat a odkládat všechny nepříjemné věci. A i ty příjemné.

A slibovat uměla přímo pohádkově.

Slibovala všem a slibovala sama sobě.

Jen počkejte, říkala, až vytvořím svoje velké dílo. To budete koukat. To budete žasnout. Něco takového svět ještě neviděl. Jen počkejte!

A všichni čekali a skoro ani nedýchali. Tolik se báli, aby umělkyni nevyrušili.

Aby jí náhodou nepřetrhli nit inspirace, aby nezaplašili tu převelikou a přenádhernou myšlenku na to úžasné, velké dílo, co ho svět ještě neviděl.

Co nového naše slavná velká umělkyně tvoří. Vždycky jim odpověděla – jen čekejte, však uvidíte. Jednou stvořím takové dílo, že bude celý svět koukat. Však uvidíte.

A tak zase všichni čekali a ani nedutali. Nikdo neměl odvahu zeptat se velké umělkyně, nikdo ji nechtěl vyrušit.

Protože co kdyby právě on, nedej bože, zavinil, že by umělkyně zapomněla na svoji velkou myšlenku, na své dílo, co ho svět neviděl.

A umělkyně? Ano, zítra začnu – říkala si každý den. Už zítra. Určitě. Pak všichni uvidí. Dneska ještě musím odpočívat, sbírat sílu. Ale zítra! Zítra se do toho pustím. Tohle si opakovala naše velká umělkyně každý den. Vždycky ale bylo něco, co bylo zajímavější, než se pustit do svého velkého díla.

Na internetu objevila novou hru, na facebooku nové přátele, v obchodě dostali nové hadříky. Prostě pořád se dělo něco, co ještě musela nutně udělat.

Tak utekl den, týden, měsíc, rok, deset let a s každým dalším dnem se nějak ztráceli všichni ti tajní a veřejní obdivovatelé, kritici, znalci a umělci si našli jiný objekt zájmu, jiného nového umělce, jiné velké dílo a naše umělkyně najednou zjistila, že je stará vetchá babička, už nikdo nečeká a neprosí o její velké dílo, které svět ještě neviděl a že za celý svůj život vlastně nic nevytvořila. A potom umřela a nikdo se už nikdy nedověděl, o co svět přišel. O jak nádherné, velkolepé, úchvatné, omamné a nezapomenutelné dílo. Dílo, které svět neviděl. A už ani neuvidí.

PS: ale v sázení brambor na internetu byla naše umělkyně vážně nejlepší!

Pohádka o nešťastné úřednici

Jednou, v jednom velkém městě, na jednom úřadě, seděla jedna úřednice. A ta úřednice byla moc a moc nešťastná. Byla nešťastná proto, že venku svítilo sluníčko, byla nešťastná, že pršelo a byla nešťastná, že je nešťastná. Prostě, ať se dělo, co se dělo, úřednice byla pořád nešťastná. Seděla za svým pracovním stolem, koukala do svého počítače, pracovala, vyplňovala papíry, vydávala potvrzení tak, jak už to úřednice dělají a byla moc a moc nešťastná.

A nejenom v práci byla naše úřednice nešťastná, ona byla nešťastná i doma i venku na procházce s pejskem, i v kině, v divadle, na návštěvě u kamarádky, v lese i v parku. Smutně chodila, smutně se usmívala, smutně koukala. Smutná, nešťastná úřednice, kterou nic a nikdo nedokázali rozveselit.

Jednou zase tak seděla v práci za svým stolem, koukala do počítače a právě vyplňovala nějaké velmi důležité formuláře a cítila se tam moc nešťastně, jako ještě nikdy dlouho předtím ne. Úplně nejvíc nešťastně a dokonce ještě víc, než nejvíc.

Když už se zdálo, že nešťastná úřednice ze svého neštěstí už snad ani dýchat nemůže, něco se stalo. Ozvalo se slabounké ťukání na dveře. Nejdřív jen tak maličko – ťuk, ťuk, ťuk.

Úřednice si dokonce myslela, že se jí to jenom zdálo a tak dál nešťastně vyplňovala důležité formuláře na svém počítači a přemýšlela nad tím, jak je moc a moc nešťastná.

Ťuk, ťuk, ťuk – ozvalo se zase na dveře a tentokráte už hlasitěji. Nešťastná úřednice se skoro až polekala. Rychle vyskočila od stolu a pomyslela si – ach, to mi zase nesou další práci a další formuláře, abych je vyplnila, ach, já nešťastná!

Nešťastně otevřela dveře a smutně se podívala ven. Ale co to? Venku vůbec nikdo nebyl. Jak to? Kdopak to ťukal, když tady teď nikdo není?

Nešťastná úřednice se rozhlédla po chodbě před svou kanceláří, nejdřív se podívala na jednu stranu, potom na druhou stranu, ale pořád nikde nikoho neviděla.

Nešťastně pokrčila rameny, zavřela dveře a zase se posadila ke svému počítači a zase vyplňovala důležité formuláře.

Ťuk, ťuk, ťuk! Ozvalo se ještě víc hlasitě, až nešťastná úřednice poskočila leknutím na židličce. Ach, zase někdo ťuká! pomyslela si nešťastně a koukala na dveře, jestli se to ozve znova. A ano, ozvalo se to!

ŤUK, ŤUK, ŤUK. Úplně nahlas!

Úřednice vyskočila ze židle, že málem převrhla stůl i s počítačem a honem otevřela dveře.

Ale co to? Za dveřmi zase nikdo nebyl. Nešťastná úřednice koukala na jednu stranu chodby, potom na druhou, dokonce se koukala i na strop i na podlahu, ale nikde nikdo. Chodba byla prázdná, strop byl prázdný a ani na zemi nikdo nebyl. Úřednice se dlouho koukala, ale nikde nikoho pořád neviděla. Nakonec si jen nešťastně povzdechla a pomalu za sebou zavřela dveře a zase se posadila k počítači.

Asi jsem nemocná, pomyslela si, slyším ťukání a nikoho nevidím. Ach, já nešťastná. To už asi brzo umřu. A zase byla nešťastná tak, jako ještě nikdy v životě nebyla a smutná tak moc, jak také ještě nikdy v životě nebyla. Byla to ta nejnešťastnější a nejsmutnější úřednice, která kdy po světě chodila.

ŤUK, ŤUK, ŤUK.

Tentokráte se úřednice tak moc polekala, že vyskočila od počítače, shodila všechny papíry, co měla na stole, převrhla židli, na které seděla a rozlila si kafe, co měla postavené vedle počítače. Kafe vyšplíchlo na monitor, zateklo do klávesnice, kapalo ze stolu na koberec a na počítač, který stál vedle stolu na zemi a na všechny ty rozházené papíry.

V počítači to začalo jiskřit a prskat a všelijak divně rachotit, monitor začal blikat a obraz se na něm kroutil a vlnil, formuláře se ztrácely a mazaly, až to nakonec všechno krásně zajiskřilo, zaprskalo, křuplo, luplo a zhaslo. A bylo ticho. Ventilátory počítače se dotočily, harddisk zkolaboval, monitor potemněl.

Nešťastná úřednice stála uprostřed své kanceláře, držela se oběma rukama za hlavu a vyděšenýma očima nešťastně sledovala tu pohromu.

Ach, teď už nic nenapíšu, už nevyplním žádný formulář, už nestihnu důležité termíny. Ach, já nešťastná!

A najednou se zase úplně slabounce ozvalo – ťuk, ťuk, ťuk.

Úplně nejvíc nešťastná úřednice pomalounku otevřela dveře a vykoukla ven. A teprve teď uviděla, že za dveřmi stojí osůbka, malinká, drobounká, skoro průhledná, zkrátka víla.

Nešťastná úřednice ještě nikdy v životě vílu neviděla. To víte, víly se nenechávají jen tak vidět, jsou tak slabounké a lehounké, že kdyby se ukazovaly každému člověku, neměly by vůbec žádný klid a brzo by je lidi úplně umořili. Proto se víly jen tak každému neukazují.

Table of Contents

Pohádka o líné umělkyni

Pohádka o nešťastné úřednici