Přeložila:

LUDMILA HAVLÍKOVÁ

Alissa Johnson: Šlechtic ze žaláře

Vydání první

Copyright © 2011 by Alissa Johnson

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2130. publikaci

Přeloženo z anglického originálu An Unexpected Gentleman vydaného nakladatelstvím The Berkley Publishing Group, a division of Penguin

Group (USA), Inc., New York v roce 2011

Český překlad © 2017 Ludmila Havlíková

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2017 Jon Paul

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0702-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0703-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Alissa Johnson

Šlechtic ze žaláře

Pro Ralpha E. Johnsona,

který si tuto knihu zřejmě nikdy nepřečte,

ale přesto bude hrdý, že jsem ji napsala.

Kapitola první

Slečna Adelaide Wardová se považovala za skromného, nenáročného člověka.

V posledních letech dospěla k názoru, že nemá smysl chtít od života víc, než co by jí mohl vzhledem k jejímu postavení nabídnout. Neprovdaná žena s osmnáctiletou sestrou, malým synovcem a s odsouzeným bratrem, který si odpykával trest ve vězení pro dlužníky, mohla očekávat jen velice málo.

Toužila po vlastním domově, kde by ji obklopovali milovaní lidé, a po dostatečném příjmu, díky němuž by byla spolehlivě zabezpečená. Byly to prosté, skromné sny a patřily jenom jí. Oddávala se jim s podobným zanícením jako mladičké dívky, které si před svým uvedením do společnosti představují, že se jim třeba podaří ulovit nějakého šlechtice, a bojovala za jejich uskutečnění se stejným nasazením, s jakým by se vrhal do bitvy za vlast kterýkoliv udatný důstojník.

Když se jí však měly tyto představy konečně splnit, poněkud zklamaně si uvědomila, že ji nadcházející vítězství vůbec nenaplňuje nadšeným rozechvěním, ale že se jí spíš zmocňuje strach a nervozita a ochromuje ji nerozhodnost.

Dnes ji sir Robert Maxwell požádá o ruku. Byla o tom přesvědčená. Skálopevně přesvědčená. Všechno tomu nasvědčovalo. Dvořil se jí už skoro čtyři měsíce, což považovala za dobu, která překračovala pouhé milostné poblouznění. A nejen to – sir Robert jí výmluvně naznačil, že pokud přijde na maškarní ples v domě paní Cressové, požádá ji o ruku. Pozvánku na něj dostala už před dvěma týdny. A dnes se tedy sir Robert závazně vysloví. Podle všeho to udělá mezi nějakým hudebním vystoupením a krátkým divadelním skečem, které obvykle zpestřovaly program těchto společenských tanečních večerů.

Sir Robert sice hudbu nijak zvlášť nemiloval, ale zato měl obrovskou slabost pro divadlo.

„O žádné drama nestojím,“ zamumlala Adelaide.

Na chodbě vedoucí od její ložnice k tanečnímu sálu jí nohy úplně vypověděly službu. Odhadovala, že cesta od hostinských pokojů k cíli by jí mohla trvat nanejvýš třicet vteřin, ale jí se podařilo protáhnout tuto dobu na celých deset minut, během nichž se každou chvíli zastavovala tu u jedné stěny chodby, tu u druhé. O něco déle se zdržela u nástěnného zrcadla, aby si upravila neposlušný uvolněný pramen kaštanových vlasů. Při pohledu na svůj úzký obličej s oříškově hnědýma očima, které zdědila po otci, nakrčila drobný nosík. Nemohla nevidět, že se jí ve vnějších koutcích očí začínají tvořit droboučké vrásky.

Po několika dalších krocích si uhladila rukávy smetanově bílých hedvábných šatů a načechrala jejich nabírané krajkové lemy. Potom nahlédla do sálu, přejela rukou ozdobnou vázu stojící u dveří, upravila si živůtek šatů s hlubokým dekoltem, popošla o kus dál a zadívala se na olejomalbu zavěšenou na stěně… Dlouze a soustředěně, protože člověk, který chce na sebe nechat působit umělecké dílo, by neměl spěchat.

Po každém zastavení musela doslova přinutit nohy k pohybu. Její taneční střevíčky vydávaly při každém váhavém kroku na naleštěné dřevěné podlaze tichý šoupavý zvuk, který ji zneklidňoval.

Po několika dalších krocích se znovu zastavila, stáhla si z obličeje masku a začala upravovat pera, která na ní byla připevněná. Tentokrát nešlo o záminku k dalšímu zdržení, ale o nutnost, jež si vyžádala značné úsilí. Adelaide si ten nesmyslný doplněk vyrobila sama, bez jakýchkoliv předcházejících zkušeností – a očividně také bez nezbytného talentu – a podle toho také vypadal. Působil příšerně. Pírka byla umístěná nazdařbůh, trčela nahoru v místech, kde měla úhledně ležet, a několik z nich bylo dokonce nalomených.

Siru Robertovi to určitě neujde. Adelaide si dokázala představit, jak na to zareaguje. Jeho bledě modré oči se rozšíří, ale pak se přimhouří do úzké škvírky a zamrkají. Potom se baron pokusí zamaskovat tento prohřešek proti slušnému chování úsměvem, při němž vystaví na odiv své dokonalé zuby. A nakonec zřejmě tím svým příšerným blahosklonným tónem prohlásí, že je ta nejúchvatnější bytost, jakou kdy poznal.

„Je mi úplně jedno, jakým tónem to řekne,“ zamumlala.

Uhladila bříškem palce jedno trčící pírko. V tanečním sále se rozezněly tóny valčíku a do chřípí jí pronikla vůně vosku z hořících svící.

Ten blahosklonný tón byl jenom jediná drobná vada u muže, který jinak překypoval bezpočtem kladných stránek, jež hovořily v jeho prospěch. Byl pohledný. Miloval ji.

Měl zajištěný roční příjem pět tisíc liber.

Při pouhém pomyšlení na tak obrovskou částku a při představě šťastné budoucnosti se jí napnuté nervy poněkud uvolnily. Její sestra Isobel bude moct strávit v Londýně celou společenskou sezonu. Malý George dostane řádnou chůvu. Wolfgangovy dluhy se uhradí. A všichni budou mít postaráno o střechu nad hlavou a dostatek jídla na stole. Její sen se splní.

„Dobře.“

Zaplašila přetrvávající pochybnosti, znovu si nasadila masku na tvář a pro jistotu udělala na stužce, kterou ji měla připevněnou, ještě jeden uzel. Pak se napřímila v ramenou, vykročila kupředu… a málem upadla na zem, protože těsně za sebou uslyšela hluboký hlas.

„Na vašem místě bych tam ještě nechodil.“

Otočila se tak zprudka, že se jí maska na obličeji posunula, a navíc si přišlápla lem šatů.

„Jen klid.“ Hluboký hlas se zasmál a kolem paže se jí ovinula měkká hřejivá ruka, která jí pomohla udržet rovnováhu.

Adelaide jenom zaregistrovala tmavé blond vlasy a jiskrné oči a na kratičký děsivý okamžik ji sevřela obava, že je to sir Robert, kdo ji přistihl, jak se loudá po chodbě. Jakmile se však trochu vzpamatovala a znovu si upravila masku, její obavy ustoupily a nahradil je úplně nový tísnivý pocit – rozpaky.

Nikdy předtím toho člověka neviděla. Měl sice stejnou barvu vlasů jako sir Robert a byl i stejně vysoký, ale tím jejich podobnost končila. Ze sira Roberta vyzařovala jakási aristokratická noblesa, měl jemné, téměř ženské rysy a jeho vysoká hubená postava působila nesmírně elegantně. V muži, který teď stál proti ní, však nebylo nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo jemnost nebo zženštilost. Byl vysoký – o víc než půl stopy vyšší než Adelaide – ale ne hubený. Mohl se pochlubit atletickou postavou s vypracovanými svaly, které se mu rýsovaly dokonce i pod tmavým společenským oblečením. Měl široká ramena a plavé vlasy se zlatavým nádechem. Byl velmi hezký, ale v jeho rysech bylo cosi tvrdého a ostrého, od výrazně řezané brady až po vystupující lícní kosti. Dokonce i jeho oči, zelené jako čerstvá tráva, se na ni dívaly pronikavě.

Při pohledu na něj si vybavila kresby, jež jí ukázala její sestra Isobel. Zachycovaly americké jeskynní lvy. Šelmy schopné uštvat vyhlédnutou kořist, blesklo jí hlavou. Teprve teď znejistěla.

Všechny smysly měla zjitřené a nemohla pořádně popadnout dech.

Váhala, jestli jí ten pocit vadí, nebo ne.

„Promiňte,“ omluvil se neznámý muž tiše. Měl hlas anglického gentlemana, ale zároveň z něj zazníval náznak lehkého skotského přízvuku. „Nechtěl jsem vás vyděsit.“

„Nic se nestalo,“ odpověděla a málem sebou škubla, protože skoro nepoznala svůj přiškrcený hlas. Pro jistotu si odkašlala a opatrně uvolnila paži z jeho sevření. „Jenom jsem se na okamžik zamyslela. Promiňte.“

Otočila se k odchodu, jenomže ten člověk se rychle, ale přitom nesmírně ladně otočil a zastoupil jí cestu. „Neměla byste odcházet.“

„Dobré nebe.“ Dokonce se i pohyboval jako kočka. „Pročpak?“

„Protože tu chcete zůstat.“

Byla to nehorázná odpověď, ale pronesl ji tak nenuceným tónem, že určitě jen žertoval. Jeho pošetilá reakce ji ohromila a zmátla. Nepřipadal jí jako muž, který si jen tak tropí z lidí posměch.

„To je absurdní. Dokonce bych řekla, že je to troufalé –“

„Tak dobře, já chci, abyste tu zůstala.“ Koutky úst se mu zvedly v úsměvu a kolem očí se mu objevily vějířky vrásek. „Přinutila jste mě, abych vám to přiznal, což od vás nebylo moc milé.“

Jeho okouzlující úsměv ji překvapil. Přímo člověka nutil, aby mu ho oplatil. Navíc se jí ještě zrychlil už tak uhánějící tep. Přesto se jí ten zvláštní muž líbil.

Zavrtěla hlavou. „Kdo jste?“

„Connor Brice,“ odpověděl a vysekl jí ukázkovou poklonu.

Odpověděla mu zdvořilým pukrletem a znovu si rychle upravila masku. „Slečna Adelaide Wardová.“

„Ano, já vím. Jste nějak načepýřená, slečno Wardová.“

„Proč bych měla být načepýřená? Ničím jste mě nerozčílil, pane Brici.“ Doufala, že jí tu lež uvěří.

„Ne, chtěl jsem tím říct…“ Natáhl ruku a zlehka jí přejel palcem po masce. Adelaide v tu chvíli ucítila jeho dotek až na pokožce. „Ta pera potřebují trochu uhladit. Co konkrétně ta vaše maska představuje?“

„Ach. Ach, zatraceně!“ Zvedla ruku a zatáhla za stuhu uvázanou v zátylku na uzel. Ta však kladla houževnatý odpor a odmítala se uvolnit. Adelaide tedy vzdychla, stáhla si celou tu vzdorující opeřenou věc z hlavy, aniž ji rozvázala, a přitom se snažila nemyslet na škody, které tím napáchala na svém účesu. „Dravého ptáka.“

„Aha.“ Sepnul ruce za zády, předklonil se a zadíval se na masku, kterou teď držela v rukou. „Myslel jsem si, že jdete za rozčepýřeného vrabčáka.“

Celou chodbu vyplnil její smích. Laskavý způsob, jakým si ji dobíral, jí byl daleko milejší než lichotky, jimiž ji zahrnoval sir Robert. Přešlapy bývají daleko přijatelnější, pokud člověka pobaví.

„Máte pravdu,“ přikývla. „Vypadám příšerně.“

Napřímil se a přejel ji svýma zelenýma očima takovým způsobem, že celá zrůžověla. „Jste rozkošná.“

„Děkuju vám,“ zamumlala. A potom – protože si uvědomila, že to zahuhňala s očima sklopenýma k masce, zvedla hlavu, zadívala se na něj a zeptala se: „A kde máte nějakou masku vy?“

„Žádnou nemám.“

„Ale tohle je maškarní ples,“ připomněla mu. Byl převlek povinný? Litovala, že si o tom s někým předem nepromluvila.

„Muži se nemusejí ukrývat jenom za masku. Existují i jiné způsoby,“ řekl a mávl rukou ke dveřím, o nichž Adelaide věděla, že vedou do přilehlého salonku.

„Odtud jste vyšel?“ Nebylo divu, že se u ní tak náhle objevil. „Co jste tam dělal?“

„Snažil jsem se vyhnout jedné konkrétní dámě. Co jste dělala vy tady na chodbě?“

Ráda by se zeptala, jakou dámu měl na mysli a také proč vyšel ze svého úkrytu a dal se s ní do řeči – protože pochybovala, že právě ona je tou nejzajímavější osobou na dnešním plese – ale snaha vymyslet nějakou výmluvu pro své váhavé bloumání po chodbě ji zaměstnávala natolik, že se už nezmohla na žádný nenápadný způsob, jak na něm tuto informaci vyzvědět. Nakonec si však nemusela vymýšlet žádné věrohodné vysvětlení, protože si odpověděl místo ní.

„Snažíte se vyhnout nějakému konkrétnímu pánovi.“

„Nesnažím.“

„Siru Robertovi,“ řekl. Když překvapeně zatajila dech, jenom pokrčil rameny. „Není žádným tajemstvím, že se vám dvoří.“

Vůbec ji nenapadlo, že by mohla být předmětem klepů. Přinejmenším ne v… Odkud vlastně ten pan Brice pochází?

„Nikomu se nevyhýbám.“

„Vyhýbáte.“

Protože trval na svém, zkusila to jinak.

„Možná se vyhýbám panu Doolinovi,“ vyhrkla. Vlastně ani nelhala, protože se stále snažila držet se od tohoto starého muže a jeho dotěrných rukou co nejdál. Byla to pravda, byť momentálně nepodstatná.

Zlehka zavrtěl hlavou. „Nestojíte o setkání se sirem Robertem. Proto jdete, jen co noha nohu mine. Když jsem ho viděl naposledy, schovával se za dveřmi do tanečního sálu a čekal na vás.“

Ohromeně otevřela ústa a několik vteřin jí trvalo, než vůbec vydala nějaký zvuk.

„Sir Robert se nikdy neschovává. Jsem přesvědčená, že by se nikdy nenechal přistihnout, jak se krčí za dveřmi jako nějaké zvíře.“ Ve skutečnosti však musela s nelibostí připustit, že si barona docela dobře dokáže představit, jak po ní slídí. V minulosti se totiž už mnohokrát vedle ní objevil tak nečekaně, až měla dojem, že na ni někde v úkrytu číhal.

Vzdychla a dodala tónem, který měl vyjadřovat náležitou loajalitu vůči jejímu nápadníkovi: „Je to gentleman.“

„Myslíte?“ Tentokrát jeho úsměv vůbec nepůsobil tak přitažlivě jako předtím. Spíš posměšně. „Nepřestává mě překvapovat, jak nepatrné úsilí někomu stačí, aby zamaskoval svou skutečnou povahu. Jenomže společenská smetánka je vždy připravená vtáhnout do svého světa jakéhokoliv barona… a jeho – jak jste říkala – pět tisíc liber ročně. Nemám pravdu?“

Proboha! Je možné, že tu částku vyslovila nahlas?

Do tváří se jí nahrnula krev. Připadala si příšerně. Naprosto děsivě. Pokud to skutečně řekla, bylo to zcela neomluvitelné. Přesto se to pokusila vysvětlit.

„Jenom jsem… Chtěla jsem jen říct…“ Pomyslela si, že by bylo lepší zůstat zticha, aby všechno ještě nezhoršila. „Člověk nemůže… Není přece žádná hanba provdat se za muže se zajištěným příjmem.“

A bylo to tady… Všechno jenom zhoršila.

Zatraceně.

Nech toho, okamžitě toho nech.

„Promiňte.“ Usilovně začala rozvazovat stuhy své masky. Nasadí si ji na obličej, vejde do tanečního sálu a bude se modlit ke všem svatým, aby se sir Robert a tenhle pan Brice, který má o něm tak špatné mínění, nikdy nedali do řeči, aby se nikdy nesetkali, aby se k sobě ani nepřiblížili, aby…

„Dovolte,“ ozval se pan Brice, vzal jí masku z rukou a jeho dlouhé štíhlé prsty jí při tom přejely po pokožce.

„Máte pravdu,“ řekl tiše. „Na sňatku z rozumu není nic špatného.“

„Ach. Dobře,“ vypravila ze sebe s pocitem úlevy. Pan Brice podle ní projevil velikou dávku porozumění. Pak ji ale napadlo, jestli by z jeho vstřícnosti nemohla ještě něco vytěžit. „Že nikomu neprozradíte, co jsem vám řekla?“

„Máte moje slovo,“ slíbil jí, rozvázal uzel na stuze a masku jí vrátil. „Bohužel skutečně nemáte žádnou jinou možnost.“

Mluvil o nedostatku příležitostí, na nějž narážejí ženy obecně, nebo měl na mysli pouze ji a nedostatek jejích nápadníků? Ráda by se ho zeptala, ale znepokojeně si všimla, že mezitím zaletěl pohledem kamsi za ni.

Pak to uslyšela… Kroky. Zněly tlumeně a přicházely z dálky, odkudsi zpoza rohu chodby, ale nabíraly na hlasitosti a byly stále zřetelnější.

Trhla sebou a potlačila zaklení, které se jí dralo na rty. Často se sice stávalo, že cestou po chodbě na sebe narazili dva lidé a prohodili spolu pár slov, ale pokud se takto dala do řeči mladá svobodná dáma a muž, kterého jí nikdo nepředstavil, budilo to většinou pohoršení. Jako sedmadvacetiletou ženu ji už sice nikdo nemohl považovat za mladou, ale to ještě neznamenalo, že ji sir Robert nemůže vyplísnit kvůli tomu, že se nevydala do tanečního sálu v doprovodu své komorné.

Bylo jí však úplně jedno, jestli ji vypeskuje, nebo ne.

„Prosím vás, předstírejte, že jsme spolu nemluvili,“ špitla svému společníkovi a několika kroky ho obešla. Když se jí podaří dostat se od něj co nejdál, třeba…

Pan Brice však dostal jiný nápad. Natáhl ruku a otevřel dveře, z nichž se předtím vynořil. „Tohle bude snadnější.“

„Ano, ovšem.“ Měla sice dojem, že schovat se do úkrytu je trochu přehnané, ale každopádně to bylo lepší, než kdyby se baronova žádost o její ruku změnila v kázání o náležitém chování.

Protáhla se kolem pana Brice do spoře osvětlené místnosti. Jakmile za ní zaklaply dveře, zůstala stát na místě a zhluboka se nadechla, aby se jí trochu zklidnilo bušící srdce. Pan Brice naštěstí okamžitě pochopil důvod jejího rozrušení. A ještě víc ji potěšilo, že se ji pohotově rozhodl ukrýt. Bylo to od něj nesmírně pozorné, pomyslela si. Zachoval se jako skutečný rytíř.

To pomyšlení ji zahřálo u srdce a vyloudilo jí na tváři tajuplný úsměv, protože ještě nikdy v životě nezažila, že by se k ní nějaký muž zachoval tak dvorně. Příjemné pocity ji však krátce nato začaly opouštět a naopak ji zamrazilo v zátylku. Pomalu se otočila a zjistila, že zírá přímo na malý rubín ve zlaté jehle zapíchnuté do sněhobílé naškrobené vázanky pana Brice.

„Dobrý bože,“ vydechla a vrávoravě ustoupila dozadu. „Co myslíte…?

Pan Brice si však přitiskl prst na rty a Adelaide neměla jinou možnost než ho poslechnout a zmlknout. Neznámý host se blížil ke dveřím. Slyšela jeho kroky… Nebo že by to byla žena? Nerozeznávala však klapot podpatků. Kromě toho zněly poněkud těžkopádně, jako kdyby ten člověk na chodbě šoupal nohama.

Přímo přede dveřmi zvuky utichly.

Ne! Prosím, prosím, ne!

S rostoucí hrůzou pak sledovala, jak pan Brice natahuje paži a bere za kliku. Určitě nechce otočit klíčem v zámku! A určitě není tak hloupý, aby teď dveře otevřel.

Nebyl. Zůstal stát jako vytesaný z kamene, prsty pevně ovinuté kolem kulovité kliky, jako kdyby chtěl zajistit, aby jí ten člověk na druhé straně dveří neotočil a nepojal nějaké podezření. Po chvilce neznámý znovu vykročil a pokračoval ve své pomalé chůzi.

Z hrdla se jí vydral dlouhý roztřesený výdech… Pak ale ztuhla, protože kroky znovu utichly a místo nich bylo slyšet hlasité zavrzání staré dřevěné lavice, která stála na chodbě necelých pět yardů ode dveří, za nimiž se skrývali.

Ten člověk se zřejmě posadil a chtěl si chvilku oddechnout. Kdo sakra využívá tyhle lavice na chodbách k odpočinku? Postarší host, anebo nějaká komorná či sluha, kteří si příliš nehledí svých povinností? Ale klidně se na ní mohl rozvalit i Otis, milovaný mastif paní Cressové, jenž se s oblibou dobýval na jakýkoliv kus nábytku, který spatřil.

Adelaide se kousla do rtu, pevně stiskla ruce v pěst a zase je uvolnila. Co by teď měla podniknout? Nemůže přece vyjít ven z potemnělé místnosti, aniž by vyvolala nechtěnou pozornost. Jenom by narazila na zdvižená obočí… Pan Brice si to však dovolit mohl. Gentlemanům běžně prochází všelijaké podezřelé chování.

Mávla rukou, aby upoutala jeho pozornost, ukázala prstem na dveře a němým pohybem rtů mu co nejzřetelněji řekla: „Jděte ven.“

Zřejmě jí nerozuměl, protože jenom pomalu zavrtěl hlavou.

Adelaide zoufale stiskla rty a znovu ukázala prstem na dveře, tentokrát mnohem výmluvněji.

Znovu zavrtěl hlavou.

Pitomec.

Zvedl prst a ukázal kamsi za ni. „Jděte.“

Zamračeně se ohlédla a spatřila za sebou francouzské okno na terasu. Na terasu tonoucí ve tmě, která vedla do stejně temné zahrady.

Pan Brice pokýval hlavou.

Adelaide cítila nutkání pohrozit mu pěstí.

Potlačila ho. Tohle tiché poměřování síly vůle nikam nevedlo. Čím déle zůstanou v jedné místnosti, tím větší jim hrozí nebezpečí, že je někdo přistihne, říkala si. Neměla na vybranou, a tak ho nakonec zpražila rozčileným pohledem, otočila se a zamířila k francouzskému oknu.

Za sebou slyšela tiché našlapování jeho nohou. Zatraceně, stále jí byl v patách. Za chvilku se ocitne na zahradě s úplně neznámým člověkem, navíc pozdě večer.

Automaticky natáhla ruku ke krbové římse a sebrala z ní masivní mosazný svícen. Pan Brice se však v mžiku ocitl vedle ní a položil jí dlaň na hřbet ruky, v níž svícen držela. Přitom ji ovanula směsice vůní – mýdla z jeho pokožky a škrobu z oblečení. A na uchu, do něhož jí se skloněnou hlavou šeptal, cítila jeho hřejivý, jemný dech.

„Nechtěla byste si radši vzít pohrabáč?“ zašeptal, přejel jí dlaní ruku, uchopil horní část svícnu, pomalu jí ho vzal a opatrně ho postavil o trochu dál na krbovou římsu, aniž vzdálil rty od jejího ucha. „Takhle už na něj nedosáhnete.“

Slyšela pobavený podtón v jeho hlase a měla dojem, že by ho v tu chvíli klidně dokázala zavraždit. Nejradši by se zase zmocnila svícnu a praštila ho po hlavě. Místo toho však sáhla jako praktická žena pro pohrabáč a protáhla se prosklenými dveřmi do zahrady.

Pan Brice se k ní připojil. „Tamhle za rohem jsou zadní dveře do domu, které se skoro nepoužívají. Vedou do krátké chodby se schodištěm, po němž můžete vystoupat nahoru.“

„Já vím.“ Její sestra Isobel byla nesmírně zvědavá, a tak hned během prvního dne jejich návštěvy důkladně prozkoumala celý dům kousek po kousku a večer jí pak všechno podrobně popsala. Adelaide ji za to tehdy dost ostře pokárala s tím, že takové slídění je nepřípustné. Ale teď si umínila, že se jí za to omluví.

„Proč jdete se mnou?“ zeptala se.

„Který skutečný gentleman by dámě dovolil, aby bloudila v temné zahradě úplně sama?“

„To je od vás pozorné,“ řekla a přejela očima celou zahradu, jestli někde neuvidí nějaké další hosty. V této části zahrady však panovalo ticho a klid jako na hřbitově. „Proč jste za mnou proboha vešel do toho salonku? Měl jste zůstat na chodbě.“

„Já jsem tam měl zůstat? Proč ne vy?“

„Protože… Otevřel jste dveře. Předpokládala jsem –“

„Že jsem je otevřel vám? Sebevědomí vám tedy nechybí.“

Snažila se vzpomenout, jestli ji postrčil dovnitř, nebo ne, a byla ochotná připustit, že to neudělal. „I kdyby, jakmile jsem tam vešla, měl jste zůstat venku.“

„Nebyla jste jediná, kdo se snažil vyhnout jistému člověku,“ prohodil.

Připadalo jí neuvěřitelné, že si razí cestu tmavou zahradou s pohrabáčem v ruce, sevřená strachem z budoucnosti – jenom kvůli muži, který ji doprovází – a přesto cítí nutkání omluvit se mu za celou tuhle situaci, v níž se spolu ocitli.

Neomluví se mu. Pravděpodobně. Všechno si důkladně promyslí, až se zase bezpečně dostane dovnitř. Teď se potřebovala soustředit a zvolit tu nejlepší trasu k zadním dveřím.

Cesta, po níž šli, se náhle rozdělila ve tři pěšiny. Jedna vedla vpravo, přímo k hlavnímu vchodu. Druhá vlevo a pak dozadu, ale zpočátku se vinula kolem záhonů podél domu a bylo na ni odevšad vidět. Prostřední směřovala hlouběji do zahrady, kde by je mohl ochránit před zvědavými zraky hostů živý plot. Po ní by se mohla nenápadně dostat k zadnímu traktu sídla. Poněkud však zaváhala při pomyšlení, že by měla zajít dál do tmy s úplně neznámým člověkem.

„Kdybych vám chtěl nějak ublížit,“ ozval se pan Brice, jako by jí četl myšlenky, „určitě bych se vám hned nepředstavil. A rozhodně bych vám nedoporučil účinnější zbraň.“

Adelaide musela uznat, že to zní rozumně. Přesto sevřela pohrabáč o trochu pevněji a teprve potom vykročila po prostřední cestě.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola první