Hana Marie Körnerová: Pán hor I.

Vydání čtvrté, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 2017 Hana Marie Körnerová

Vydalo nakladatelství Baronet, a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2017 jako svou 2131. publikaci

Odpovědná redaktorka a korektorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2017 Martina Černá

Přebal a vazba © 2017 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0705-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0706-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Hana Marie Körnerová

PÁN HOR

I.

Christina

Kapitola 1

Sněžilo vytrvale už třetí den. Občas se vyjasnilo, sněhové vločky nepadaly tak hustě a bylo možné zahlédnout první stromy v parku. Pak se zase setmělo a hustá bílá clona zakryla svět tam venku. Celé dny teď plály lustry ve velkých studených pokojích. Osvětlovaly jenom střed místnosti, v koutech sedělo šero a studená vlhkost. Všichni se zimomřivě stahovali ke krbům nebo velkým kachlovým kamnům. Rodina se držela nezvykle pohromadě.

Eugénie Christina odtrhla tvář od okna a rozhlédla se po salonu. Matka podřimovala před krbem, na klíně nezbytné vyšívání, ruce jí nečinně spočívaly na zplihlém brokátu. Desetiletá Clara si v lenošce na druhé straně krbu hrála s panenkami. Polohlasně si vyprávěla s největší z nich a česala jí dlouhé plavé vlasy, stejné, jako měla ona i Eugénie Christina. Bratr Josef, jedenadvacetiletý, plavý jako jeho sestry, seděl u hracího stolku s Robertem de Rèvigny. Nebylo zřejmé, jestli hrají karty nebo se jenom baví. Eugénie Christina si povzdechla. Taková nuda. Taková strašná nuda! Teprve zítra se tady rozproudí život. Sjedou se hosté, pokud ovšem nezabloudí ve vánici, a budou slavit její narozeniny a zároveň oficiální zasnoubení s Robertem de Rèvigny.

Přijede Louisa a Julie, její přítelkyně, lustry budou zářit, všechny dveře se otevřou dokořán, bude hrát hudba. Celý ten smutný zámek ožije. A ona bude hlavní osobou.

V jejím pokoji čekají růžové šaty. Nové a krásné. Úplně jiné, než nosila doposud. Už nejsou polodětské, polodlouhé. Vypadá v nich jako žena. Ženou se také cítí, protože zítra jí bude osmnáct let. A za dva měsíce se stane manželkou Roberta de Rèvigny. Zalétla k němu očima. Díval se na ni a usmíval se. Usmála se také. Cítila se jako velice šťastná dívka. Vždyť komu se podaří to co jí? Aby jí otec vybral ženicha mladého, krásného, proti kterému nikdo nemůže říct ani slovo. Který se líbí jí a ona jemu.

Vzpomněla si na nešťastnou přítelkyni Louisu, kterou před rokem provdali za jakéhosi hraběte. Nebyl starý, to nemohla tvrdit. Ale byl tlustý a směšný. Posmrkával, pokašlával, potily se mu ruce a pod parukou byl téměř lysý.

Co se Louisa naplakala, navyhrožovala, že skočí z věže nebo vstoupí do kláštera. Samozřejmě nic z toho neudělala. Jako poslušná dcera se nakonec provdala tak, jak bylo určeno, ovšem za hojného prolévání slz a mdlob na prahu svatební noci. Za měsíc ji Eugénie spatřila znovu. Louisa nenávistně stíhala pohledy svého manžela a po straně se vyjadřovala, že je jí odporný. Po dalších dvou měsících se už usmívala, vlídně se svým manželem hovořila; napohled tvořili velmi vyrovnanou dvojici.

„Smířili jste se?“ ptala se jí opatrně Eugénie.

„Ano,“ smála se Louisa. „Dokonale. Jsem šťastná.“

Eugénie na ni nechápavě zírala.

„Ale ne s ním, hlupáčku,“ objala ji Louisa, „ale s ním.“

Ukázala Eugénii mladého vysokého muže s uhrančivýma očima, ostře řezanou, neobyčejně přitažlivou tváří a dlouhými černými vlasy.

„To je můj milenec,“ řekla pyšně. „Krásný Eugène de Braie. Proč bych nebyla hodná na svého hloupého, tlustého manžela? Nezajímá ho nic jiného než jeho závodní koně. Manželské povinnosti plní dvakrát do měsíce a jinak mě nechává s pokojem.“

Eugénie strnula.

„Ale to přece...,“ nemohla větu ani dokončit, celá její duše se bouřila proti takové ohavnosti.

Louisa to poznala.

„Neodsuzuj mě,“ šeptala náhle bez smíchu. „Byla jsem strašně nešťastná. Teprve s Eugènem jsem poznala, co je to láska a něžnost. Nosí mi květiny, říká krásná slova, líbá mě, objímá... Neodsuzuj mě. Ty nevíš, jaké to je...“

Eugénie se tenkrát cítila otřesená do hloubi duše. Neodsuzovala Louisu, litovala ji. Modlila se za ni, prosila pánaboha, aby Louisu nepotrestal za hřích, jehož se dopouští.

Ona sama měla přesně rozdělené, co je a není správné, co je a není dobré. Byla přesvědčená, že ona sama vždycky najde správnou cestu, že s pomocí boží jí bude dáno žít šťastně a spokojeně s důvěrou v muže, kterého jí rodiče určí. Věděla od dětství, že jsou si s Robertem souzeni, věděli to oba a byli se svým osudem spokojení. Eugénie proti němu neměla žádné výhrady, připadal jí jako bratr, hrávali si spolu odmalička a jeho chování zůstalo stejně přátelské, i když vyrostli. Dokonce se jí někdy zdálo, jako by Robert patřil do rodiny zcela samozřejmě. Vždyť se jim dokonce i podobal. Byl stejně světlovlasý a modrooký jako oni. Měl jemnou a útlou postavu, pravidelné rysy a něžný úsměv. Držívali se spolu za ruce, sedávali na zahradní houpačce, trhal jí růže...

Eugénie Christina se dívala nevidoucíma očima na rej vloček za oknem. Včera ji políbil. Poprvé. Zůstali poslední v setmělém saloně, sluha odnášel svícen, matka s Clarou vystupovaly po schodech, Josef kamsi zmizel. Robert ji přitáhl za ruku do hlubokého stínu za dveřmi a lehce, opatrně ji objal.

„Přál bych si tě políbit,“ řekl tiše. „Za dva dny bude naše zasnoubení...“

Zatajila dech a pak ucítila na svých ústech jeho teplé rty. Trvalo to jenom chvilku. Pak ji pustil a ona utekla do svého pokoje s rozbušeným srdcem a zrudlým obličejem. Tam plakala dlouho do noci a nevěděla proč. Modlila se, ačkoli měla jen nepatrné povědomí o hříchu, který spáchala. Nic to vlastně nebylo. Jenom chvilička zmatku a teplé rty ve tmě. Držel ji tak zlehka. Obejmout ji nemohl pro nabrané sukně a živůtek vyztužený kosticemi. Nic to přece nebylo, v knihách četla o vášnivých polibcích a objetích, kdy se úží dech a srdce bije na srdci. Nebrala to vážně. Rozechvívalo ji to, ale vlastně tomu nevěřila. V knihách toho bylo napsáno...

Ten první polibek jako by jí pootevřel dveře. A za těmi dveřmi to všechno čeká. Objetí, polibky a nakonec svatební noc. Bůhví proč ji zamrazilo. Nevěděla, jestli strachem anebo vzrušením, znala toho tak málo. Všechno bylo ještě zahalené mlhou. Ještě dva měsíce, než ji matka bude muset poučit, tak jak to matky před svatbou dcer dělávají. Pak pozná na vlastní kůži, co je to manželské objetí.

„Zasnila ses?“ ozval se za ní tichý hlas.

Ulekla se a odtrhla tvář od okenní tabule. Robertovi neušel její zmatek.

„O čem může snít dívka v předvečer svých osmnáctých narozenin?“ zeptal se s úsměvem.

„Dívala jsem se na sníh,“ řekla nepřesvědčivě. „Za chvíli bude tma.“

Obrátil se k oknu, jako by uvěřil její výmluvě, a ona s náhlou dychtivostí sledovala jeho jemný profil na tmavém pozadí. Změnil se nějak od včerejška? Má tytéž pocity jako ona? Vždyť jsou oba téměř stejně staří, vlastně mladí, jemu je jenom o rok víc než jí.

„Škoda že tolik sněží,“ řekl s povzdechem. „Bylo by krásné vyjet si na saních. Zabalil bych tě do kožešin, abys mi neprochladla. Jeli bychom úplně bílou krajinou. Zasněžené stromy, zamrzlý rybník, v dálce bílé hory. Vzpomínáš si ještě na tu pohádku, co nám vždycky vyprávěla tvoje chůva? Tu o princezně, kterou unesl černý čaroděj do ledového hradu v horách? A tam ji držel ve vězení po celou dlouhou mrazivou zimu. Všechny cesty zapadaly sněhem a princeznu nemohl nikdo přijít vysvobodit...“

Zasmála se.

„Vždycky jsem měla z té pohádky strach,“ přiznala. „Představovala jsem si sama sebe, jak bloudím těmi temnými rozlehlými komnatami, studeným kamenným nádvořím, kde se honí a skučí vítr. Jak stojím na hradbách s cimbuřím a čekám na prince, který mě odtamtud odvede...“

Robert se k ní otočil a jemně ji vzal za ruku.

„Přijel bych si pro tebe,“ usmál se na ni, „nenechal bych tě v moci čaroděje. Já...“

„Děti! Je čas jít spát,“ ozvalo se náhle za nimi.

Eugénie sebou trhla a provinile vyprostila ruku z Robertovy dlaně.

„Už jdeme, maminko.“

Sluha zhasínal lustr. Rodina bez ohlédnutí odcházela ze salonu. Robert znovu uchopil Eugéniinu ruku a jemným stiskem ji přinutil setrvat u okna.

Salon ztemněl. Jenom šero zvenčí a slabá záře z haly osvětlovaly velkou místnost. Řeřavé uhlíky v krbu už pohasly.

Eugénie Christina se začala chvět. Pevně zavřela oči. Robertovy teplé měkké rty se přitiskly na její semknutá ústa. Stejně jako včera. Políbil ji jenom jednou.

„Neboj se,“ řekl tiše, „já tě mám rád...“

Rozloučili se stiskem ruky na odpočívadle schodiště. Matka je laskavýma očima sledovala z horní chodby. Eugénie ji neviděla. Jako duch zmizela ve svém pokoji. Dnes neplakala. Neměla pocit provinění a usínalo se jí dobře.

Kapitola 2

Lustry zářily, veselí početné společnosti oživilo zámek. Eugénie v čele stolu připadala všem jako vzácný obraz. Růžová a zlatá. Růžové šaty, zrůžovělé tváře, zlatý lesk vlasů a rodinných šperků, které dostala k dnešním narozeninám. Jenom do očí jí nebylo vidět, měla je cudně sklopené.

„Vypadá jako anděl,“ naklonila se jedna z dam k Eugéniině matce. „Krásné dítě. A mladý de Rèvigny také. Krásný pár.“

Paní de Charmont potěšením zrůžověla. Měla radost z dcery, ze společnosti, z celého vydařeného dne. Byla to její šťastná chvíle, když zaznělo slavnostní vyhlášení, že Eugénie Christina Marie de Charmont se zasnubuje s Robertem Louisem de Rèvigny. Stála vedle své krásné dcery, která s panenskou plachostí klopila zraky a pokorně přijala od snoubence polibek na čelo. Každý musel vidět, že je nejen dobře vychovaná, ale také zcela nevinná, nezkažená tím dnešním světem, který se řítí do zkázy, neboť v něm vládne smilstvo a zhýralost. Paní de Charmont byla dáma přísných mravů a zakládala si na tom. Dcera nesla všechny znaky její výchovy, klášterní péče a vybraných kázání ctihodných otců. Neměla ani ponětí, kolem čeho se točí onen zhýralý svět a jaké nástrahy by ji mohly čekat, kdyby opustila ochranitelskou náruč rodiny. Paní de Charmont byla na tuto její absolutní nevědomost hrdá.

Po slavnostní večeři se společnost rozpadla na menší skupinky, které se bavily mnohem nenuceněji než u tabule.

Eugénie spěchala k Louise a Julii, které se staly středem mladé společnosti.

„Jsem ráda, že tě vidím tak šťastnou,“ objala ji Louisa, „a ze srdce ti to přeji, má drahá.“

Políbila ji na čelo a pak ji podržela ve vztažených rukách, aby se mohla pokochat pohledem na šťastnou nevěstu.

„A teď ti představím některé pány ze společnosti na našem ubohém venkově,“ lehce se ušklíbla, „kteří by rádi složili hold tvé kráse. Prosím, to je první. Hrabě de Bernois, dokonalý společník, nekorunovaný král naší společnosti. Baron D’Antés, nejlepší vtipálek – ovšem dnes by si něco podobného nedovolil...“

Eugénie mechanicky podávala ruku k políbení a rozdávala úsměvy. Všechny tváře jí pluly před očima, všechny se jí slévaly. Vnímala jenom oči. Spousty očí. Usměvavých, vlídných. Ty oči na ni hleděly se zalíbením a obdivem a také s úctou, která příslušela oslavenkyni v takovýto den.

„Hrabě Eugène de Braie,“ zaslechla další jméno a polekaně vzhlédla. Černé uhrančivé oči. Ne, nezapomněla jméno Louisina milence, ale nečekala, že by ho Louisa přivedla až k nim do domu. A teď ho má přímo před sebou.

„A tohle je jeho bratr Edmond,“ pokračovala Louisa s úsměvem, zatímco Eugène de Braie líbal Eugénii Christině ruku.

„Trochu tajemný bratr. Sestoupil na tvou počest ze svých horských výšin, které jinak téměř neopouští.“

Eugénie vnímala Louisin mírně ironický tón, s nímž jí představovala mladšího z bratří de Braie, a zároveň cítila chladný dotyk jeho dlaně a téměř neznatelný dotyk rtů na zápěstí. Pak zdvihl hlavu a ona se setkala s jeho očima. Dech se jí zadrhl v plicích a neznámá ledová ruka jí sevřela srdce. Lekla se, ačkoli v té chvíli neměla proč. Ty oči ji vyděsily. Stejně černé a uhrančivé, jako měl jeho bratr. Ale tyto byly horší, řekla by kruté, chladné, zlé. A jeho tvář uprostřed pobledlých aristokratů jí připadala temná. Úzká, s vysedlými lícními kostmi a bez úsměvu.

Byli si s bratrem neobyčejně podobní stejnou sveřepou krásou nebo snad ošklivostí, jakou se vyznačují staré pohanské sochy bohů. Edmond vzbuzoval pocit, že je nadřazený všem ostatním mužům. On jediný se na ni neusmál, jeho oči ji neobdivovaly. Jeho oči k ní mluvily, ale nedokázala v té krátké chvíli pochopit, co říkají, pocítila jenom strach a rychle, příliš rychle stáhla ruku zpět.

Pak před ní defilovaly další tváře a další oči. Usmívala se na ně, ale neslyšela jediné slovo. Ledová ruka úleku už pomalu pouštěla její srdce, ale to zůstávalo poplašené a ona je nedovedla uklidnit. Nikdy v životě neměla podobný pocit, nikdy se tolik nebála.

Postupně se jí podařilo najít ztracenou rovnováhu. Ulevilo se jí, když se konečně objevil Robert a postavil se vedle ní. Těšilo ji, že se na něho mladé ženy usmívají, byla pyšná, že ho obdivují a hodnotí jako dokonalého společníka a velice pohledného mladíka. S úsměvem poslouchala, jak se baví s Julií a její přítelkyní, ale nevnímala z toho rozhovoru ani jediné slovo, opírala se o jeho rámě, měla však pocit, že stojí úplně sama v prostoru a někde za ní je slyšet hlas, který říká:

„Je skutečně krásná. Ale je to krása svatého obrazu nad oltářem. Je příliš nevinná. Dokonale krásná bude, teprve až se z ní stane žena. Až se rozvije. Škoda jenom, že ji dostane chlapec, a ne muž.“

Neslyšela nic jiného než ten hlas. Hlas Edmonda de Braie a hlas jeho bratra, který se ptal:

„Chtěl bys snad být tím mužem ty?“

Edmond se zasmál.

„Bylo by škoda její nevinnosti pro mou černou duši. Ale neměl jsem ji spatřit. Cožpak je možné ji vidět a nechtít ji? Kdyby ji osud zavál do mých rukou...“

Eugénie upustila sklenici. Křišťálový třesk přerušil hovor, víno postříkalo okolostojícím nohy.

Robert ji rychle podepřel.

„Zbledla jste, Eugénie,“ řekl starostlivě. „Pojďte, odvedu vás na vzduch.“

Se skloněnou hlavou, plnou vahou zavěšená do jeho rámě vyšla s ním z hlučného salonu přes osvětlené pokoje na tmavou krytou verandu. V kuželu světla ze zámeckých oken tančily sněhové vločky.

„Odpusťte, Roberte,“ zdvihla hlavu, „udělalo se mi mdlo. Nechtěla jsem upustit tu sklenici.“

Pohladil ji po tváři.

„To nic, moje milá. Jenom se uklidněte. Nic se přece nestalo.“

Najednou prudce zatoužila přitisknout se k němu, cítit vlídnou ochranu jeho náruče. Položit si hlavu na jeho rameno a plakat...

Ale nepochopil to. Stál, ohleduplně držel její rámě, podpíral ji, aby se mohla nadýchat čerstvého chladného vzduchu.

Roztřásla ji zima. Náhle si uvědomila význam slov Edmonda de Braie. Vedle ní stál chlapec. Ne muž, chlapec, který nevěděl co s ní. Jasnozřivostí probouzející se ženy pochopila, že muž by ji přitiskl k sobě, že by poznal, jak se potřebuje právě teď někde schoulit. Že by ji držel v objetí tak dlouho, až by se přestala třást. A pak by ji vzal do náruče a nesl pryč tou tmavou chodbou...

Lekla se a otevřela oči. O čem to snila?

„Půjdeme, Roberte,“ řekla tiše. „Už je mi dobře.“

Doprovodil ji zpět do společnosti, stále stejně oddaný, laskavý, vzdálený na délku paže toporně ohnuté v lokti. Vzdálený jako hvězdy na obloze...

Kapitola 3

„Slyšela, co jsi říkal,“ obrátil se Eugène prudce k bratrovi. „Netvař se, že sis toho nevšiml. Málem omdlela. Viděl jsi, jak jí vypadla sklenice z ruky. Byla opravdu vyděšená. To bylo od tebe skutečně neomalené.“

Edmond prudce pobídl koně.

„Nepleť se do mých věcí,“ řekl nevlídně, „nemohla nic slyšet, stála daleko. A je zbytečné se o ní bavit. Dnes ji zasnoubili s tím mladíčkem. Za dva měsíce si ho vezme, za rok mu porodí dítě a za dva roky další. Světice nad oltářem se rozplyne do podoby matky utahané houfem dětí. Ta vznosná štíhlá postava nakyne a zplihne.“

„Jsi cynik a tvoje řeči jsou odporné,“ odvrátil se od něho Eugène.

„Odporné?“ ušklíbl se Edmond. „Proč právě ty mi kážeš o cynismu? Ty, král všech cyniků. Spíš s krásnou Louisou už půl roku a přitom chodíš hrát karty s jejím manželem, mimochodem uznávám, že značně odporným. Usmíváš se na něho a lichotíš mu. A sotva on zaleze do své postele, ty zamíříš do její. To není podle tebe cynismus?“

„Nemáš právo se mnou takhle mluvit!“ Eugènův hlas zněl nebezpečně. „Ani jako můj bratr ne! Louisa je nešťastná žena, která hledá kousek štěstí. A já ji miluji.“

„Mluvíš jako blázen,“ ušklíbl se Edmond, „to jsi někde vyčetl? Dalo by se to vyprávět stařenkám jako dojemný příběh. Na mě to žádný dojem nedělá. Mě se ti přesvědčit nepodaří. Na to jsme si příliš podobní. Ani ty se nehodíš pro manželství, a proto ti vyhovuje tenhle vztah. Potřebuješ prostě milenku. Až se ti Louisa omrzí, půjde k čertu jako ty před ní. A najdeš si zase jinou.“

Eugène zavrtěl hlavou.

„Mám ji rád. Jinak než ty před ní. Můžeš mi to věřit, nebo nemusíš. Ostatně, ty sám jsi přece miloval svou ženu a mluvil jsi tehdy jinak.“

Na to Edmond neodpověděl. S pevně sevřenými rty se díval dopředu do husté vánice. Vedl koně tvrdě, občas je pobízel bičem. Saně rychle ujížděly po zasněžené pláni. Kolem nich byla jenom noc a padající sníh.

Ani jednomu z bratrů to nevadilo. Zdálo se, že necítí ani mráz, ani sněhové vločky rozpíjející se na tvářích a kožešinových čepicích.

„Nevěřím,“ navázal Eugène po chvíli, „že jsi se tak změnil. Využíváš toho, že z tebe lidi mají hrůzu. Zalíbilo se ti hrát si na sveřepého hradního pána. Šířit kolem sebe strach. Komu se tím chceš mstít? Za smrt tvé ženy přece nikdo nemůže.“

„Přestaň!“ okřikl ho Edmond. „Nepleť sem mou ženu. Je to už pět let, co zemřela. Nech ji spát... Čemu se divíš?“ pokračoval po chvíli. „Že jsem takový, jaký jsem? Báby ve vesnicích pod hradem se křižují, když jedu kolem. Tu povídačku si vymyslely, aby měly čím strašit děti. Zdám se jim příliš černý a moje oči prý mají moc uhranout.“

Ironicky se ušklíbl. „Jen ať si to myslí. Alespoň mi nikdo nechodí s prosbami nahoru na hrad. Složí potraviny, vezmou peníze a upalují, jako by jim za patami hořelo. Povídají si, že jsem upír a že na hradě straší.“

Eugène se zabalil úžeji do kožichu.

„Zavinil sis to sám, nesváděj všechno na vesničany. Pamatuješ na to děvče? Už nevím, jak se jmenovala. Oběhla celý kraj s historkou o upírech. Všude našla dost posluchačů.“

Edmond se zasmál.

„Ty blázníš, bratříčku. Přece bys nevěřil tomu, že jsem jí chtěl vysát krev nebo ji zavraždit jiným nanejvýš odporným způsobem.“

„Neměl by ses tomu smát tak bezstarostně,“ zarazil ho Eugène, „dost se taky mluvilo o znásilňování.“

Edmond se kvůli bratrovi snažil potlačit smích.

„Tak dobře,“ řekl. „Spávala se mnou celý ten půlrok, co na hradě sloužila. A dělala to, pokud se pamatuji, velice ochotně. Nejenže jsem nemusel použít násilí, nemusel jsem ji dokonce ani přemlouvat. Ostatně by mi za to nestála. Bylo to jenom takové překlenutí nouze. Ale začala si moc dovolovat. Vyhnal jsem ji, když se hrabala ve věcech mé mrtvé ženy a loudila na mně její šperky. Že si pak vymyslela nějakou historku, aby vysvětlila, proč odešla předčasně ze služby, je docela přirozené. Jinak by musela jít ze vsi s ostudou. A že byla poškrábaná, když doběhla dolů, a tvrdila, že to jsou stopy zápasu se mnou, tomu snad nevěříš ani ty. Na cestě bylo dost trní.“

„A co ty ostatní?“ zeptal se Eugène nesouhlasně.

„Ostatní?“ ušklíbl se Edmond. „Kupodivu nic tak neláká ženy jako špatná pověst. Přicházejí samy. Ze zvědavosti, z touhy poznat něco nového nebo zakázaného. To snad znáš sám. Když poznají, že už nejsou žádoucí, musí si to vynahradit jinak. Nejlépe klevetami. A pokud si teď připadáš jako soudce, rád bych ti připomněl jednu polehčující okolnost. Nebyla mezi nimi ani jedna panna, ani jedna šťastně vdaná, které bych rozbil její domácí štěstí. A kromě toho,“ lehce se usmál, „díky své pohodlnosti jsem ani jednu z nich neuháněl. Nechal jsem je, aby se samy cítily lovkyněmi. Byl jsem jenom nebránící se kořist.“

„To na tebe moc nevypadá,“ odpověděl pochybovačně Eugène.

„Žádná mi nestála za to,“ pokrčil rameny Edmond, „to by musela být některá z nich jako ta malá de Charmont. Pak by ty stížnosti byly zřejmě oprávněné.“

„Edmonde!“

„Jenže jí by bylo opravdu škoda pro mou černou duši. Nepamatuji se, že bych kdy potkal dívku, která by byla takovým ztělesněním nevinnosti. A je neobyčejně krásná. Možná o to krásnější, že si toho není vědoma. Asi by bylo zajímavé zjistit, jak hluboké kořeny má taková nevinnost.“

„Edmonde!“

„Přestaň mě laskavě okřikovat. Nejsem zase o tolik mladší, aby to ospravedlňovalo tvůj tón.“

Na dlouhou dobu se rozhostilo ticho. Teprve když koně zabočili na úzkou strmou cestu k horám, povolil Edmond otěže a podíval se znovu na bratra.

„Neříkal jsi, že Louisa pozvala svou mladou přítelkyni na návštěvu? Něco jsem zaslechl, když jste se bavili při odjezdu.“

„Pozvala,“ podezíravě se na něho podíval Eugène. „Za měsíc. Jenom na dva týdny. Mezitím jí doma ušijí výbavu, aby se mohla, až se vrátí, pokojně vdát. Doufám, že nehodláš přijet v tu dobu do údolí, abys jí složil poklonu.“

V Edmondový očích se objevil zvláštní svit.

„Ne, to nehodlám. Neboj se.“

Zahlédl bratrův pohled a dodal: „Moje ruce jsou pro tak křehkou pannu už opravdu hrubé... A má duše černá,“ dodal potichu sám pro sebe. Úsměv na jeho tváři, který nemohl Eugène vidět, se prohloubil.

Koně pobídnutí bičem zabrali silněji. Pára od jejich hlav se v mrazivém vzduchu rychle měnila na ledové krystalky.

Table of Contents

copyright

titul

Christina

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3