Copyright © 2015 LEVON PUBLISHING Ltd.

Translation © Jana Vlčková, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE TAMING OF THE QUEEN

vydaného nakladatelstvím

TOUCHSTONE, Division of SIMON&SCHUSTER, Inc.

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-585-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-586-6 (mobi)

Věnováno

Maurici Huttovi, 1928–2013

a Geoffreymu Carnallovi, 1927–2015

Palác Hampton Court,

jaro 1543

KP

Stojí přede mnou, podobný rozložitému starému dubu, a jeho obličej září jako měsíc v úplňku, zachycený na nejvyšších větvích. Vrásčitý, masitý, plný tuku a dobré vůle. Ukloní se a já mám pocit, jako by na mě padal strom. Neuhnu ani o píď, ale hlavou mi bleskne, že přede mnou jistě nepoklekne – na rozdíl od muže, jenž u mých nohou klečel včera a zasypával moje ruce polibky. Ale kdyby se tenhle tělnatý stařec dotkl podlahy, museli by ho zvednout pomocí lan jako vola uvízlého v příkopu. A kromě toho před nikým nepokleká.

Sama sebe ujišťuji, že mě nemůže políbit na ústa. Rozhodně ne v téhle dlouhé komnatě s muzikanty na jednom konci, kde neustále někdo korzuje. U zdejšího vytříbeného dvora se nic takového nemůže stát. Proto se nemusím obávat, že se na mě tahle kulatá tvář snese. Hledím na muže, jehož kdysi obdivovala moje matka a všechny její přítelkyně. Tvrdily, že je to ten nejpohlednější gentleman v Anglii. Král, o němž sní každá dívka. A já se tiše modlím, aby nepronesl slova, která právě vypustil z úst. Nesmyslně se modlím za to, abych se jenom přeslechla.

V tichu, které se rozhostilo, sebevědomě vyčkává na můj souhlas.

Vtom mi bleskne hlavou: takhle to ode dneška bude, dokud nás smrt nerozdělí. Bude čekat na můj souhlas, anebo pokračovat bez něj. A mně nezbývá než se provdat za tohoto muže, který stojí výš než kdokoliv z nás a jehož stín se nad námi hrozivě tyčí. Povyšuje se nad nás, ubohé smrtelníky, ocitnuv se na nebi těsně pod anděly. Je totiž králem Anglie.

„Jsem zaskočena tou ctí,“ zajíkám se.

Jeho našpulené malé rty se roztáhnou do úsměvu. Vycení na mě zažloutlé zuby a ovane mě psím dechem.

„Takovou poctu si nezasloužím,“ blekotám.

„Ukážu vám způsob, jak si ji zasloužit,“ ujistí mě.

Vilný úsměv na uslintaných rtech mi s děsivou krutostí připomene, že mám co do činění s chlípníkem uvězněným v chřadnoucím těle, a že budu jeho ženou v každém smyslu toho slova. Bude se mnou spát, zatímco já umírám touhou po jiném.

„Smím se pomodlit a pouvažovat nad tak velkorysou nabídkou?“ otážu se. Dělá mi potíž vydolovat z paměti dostatečně zdvořilá slova. „Jsem ohromena. Doopravdy jste mě zaskočil. Nedávno jsem totiž ovdověla…“

Svraští světle hnědé obočí. Svou odpovědí jsem ho zjevně nepotěšila. „Požadujete čas? Copak jste v tohle nedoufala?“

„Doufá v to každá žena,“ ujistím ho pohotově. „U dvora není jediná dáma, která si v tomto směru nedělá naděje. Každá dívka v téhle říši sní o tom, že ji jednoho dne požádáte o ruku. Pochopitelně k nim patřím. Avšak nejsem vás hodna.“

Tohle je lepší. Důkladně jsem mu zalichotila.

„Nemůžu uvěřit, že se splnily moje sny,“ přeháním. „Potřebuji čas, abych se vyrovnala se svým štěstím. Připadám si jako v pohádce.“

Přikývne. Pohádky miluje, stejně jako předstírání a přehrávání a každý druh důmyslné přetvářky.

„Zachránil jsem vás,“ prohlásí. „Pozvednu vás z nicoty na nejvyšší místo na světě.“ Jeho hlas je zvučný a sebevědomý. Line se z úst po celý život bohatě zalévaných tím nejlepším vínem a promazávaných těmi nejtučnějšími sousty. Zní shovívavě, avšak maličká očička mě provrtávají.

Přinutím se do nich podívat. Stíní je těžká víčka. Král mě nepozvedává z nicoty. Narodila jsem se jako Parrová z Kendalu a můj zesnulý manžel byl Neville. Oba významné rody pocházejí ze severu Anglie – tedy ne že by tam Jindřich někdy byl. „Potřebuji trochu času,“ smlouvám, „abych se nezalkla radostí.“

Vypasenou rukou učiní drobné gesto, jímž mi dává na vědomí, že času můžu mít tolik, kolik se mi zlíbí. Hluboce se mu ukloním a couvám od karetního stolku, u nějž požaduje největší sázku, jakou může žena uzavřít – dát všanc svůj život. Otočit se ke králi zády je proti zákonu. Někteří lidé žertují o tom, že je bezpečnější nespouštět ho z očí. Šest kroků dozadu dlouhou chodbou. Na moji poníženě skloněnou hlavu dorážejí paprsky jarního slunce, prodírající se dovnitř vysokými okny. A pak se ukloním znovu a cudně sklopím zrak. Když se napřímím, pořád se na mě culí a všichni nás sledují. Přinutím se k úsměvu a pozpátku se sunu k zavřeným dveřím jeho přijímací komnaty. Stráže za mými zády je otevřou, abych mohla projít. Zvenčí zaslechnu mumlání dvořanů, jimž byla odepřena čest královské přítomnosti. Sledují, jak se na prahu znovu klaním, a velký panovník pozoruje, jak odcházím. Couvám i ve chvíli, kdy dveře zapadnou a zaštítí mě před Jindřichovým zrakem, a já zaslechnu řinčení halaparten.

Na okamžik zůstanu stát. Zírám na vyřezávané dřevo, neschopná otočit se a čelit zvědavým pohledům. Teď když nás dělí masivní dubové dveře, uvědomím si, že se chvěji. Zjišťuji, že se celá třesu – mám rozklepané nejen ruce a kolena, ale třesu se jako v horečce. Připadám si jako mladý zajíc v poli pšenice, který se vyděšeně tiskne k zemi, zatímco se k němu blíží muž s kosou.

Je dlouho po půlnoci. Počkám, až všichni usnou. Přes noční úbor z černého saténu si přehodím tmavě modrý plášť a podobná nočnímu stínu se tiše vykradu z ženských komnat a po špičkách seběhnu po hlavním schodišti. Nikdo mě nevidí. Kapuci mám staženou hluboko do obličeje. Kromě toho se u tohoto dvora s láskou kupčí léta letoucí. Nikdo není zvědavý na ženu, která uprostřed noci mizí v cizí komnatě.

U dveří mého milence nestojí stráž, je odemčeno, jak slíbil. Zmáčknu kliku a vklouznu dovnitř. Čeká na mě u krbu. Místnost je prázdná, osvětlená jen několika svícemi. Je vysoký a štíhlý, tmavovlasý a tmavooký. Sotva mě zaslechne, otočí se a na jeho vážné tváři se objeví touha. Pevně mě k sobě přivine. Otírám se mu čelem o svalnatou hruď, jako bych se pokoušela dostat se mu pod kůži, do jeho těla. Na chvilku se spolu kolébáme a opájíme se vůní a doteky toho druhého. Chytí mě rukama za hýždě, zvedne a já mu ovinu nohy kolem boků. Zoufale po něm prahnu. Kopne do dveří ložnice a odnese mě dovnitř. Dveře za námi zapadnou a on mě něžně položí na lože. Vysvleče se z kalhot, košili odhodí na podlahu. Já vstřícně rozhalím svůj plášť i noční úbor. Vrhne se na mě a bez jediného slova do mě vstoupí. Pouze si zhluboka povzdechne, jako by po celý den až do tohoto okamžiku zadržoval dech.

Teprve tehdy zašeptám do jeho nahého ramene: „Thomasi, miluj mě celou noc. Nechci na nic myslet.“

Zvedne se nade mnou, aby viděl můj bledý obličej a kaštanové vlasy rozprostřené po polštáři. „Kristepane, zoufale po tobě toužím!“ zvolá a pak zvážní a oči mu potemní chtíčem. Začne se ve mně pohybovat. Rozevřu nohy o něco víc. Slyším, jak se mi úží dech. Uvědomuji si, že jsem s jediným mužem, který mi kdy poskytl rozkoš, a na jediném místě na světě, kde si přeji být. V bezpečí se cítím jedině v teplé posteli Thomase Seymoura.

Před svítáním mi z karafy nalije víno a nabídne sušené švestky a nějaké koláčky. Vezmu si od něho sklenici a opatrně kousnu do koláčku. Drobty zachytávám do dlaně.

„Požádal mě o ruku,“ řeknu stručně.

Krátce si zakryje oči dlaní, jako by nedokázal snést pohled na mou maličkost, usazenou na jeho posteli. Kadeře mi spadají z ramen, ňadra mám zahalená do pokrývky, hrdlo zarudlé od vášnivých polibků, z nichž mě pálí rty.

„Pánbůh chraň! Ach, Bože, toho nás ušetři!“

„Nemohla jsem tomu uvěřit.“

„Mluvil s tvým bratrem? Nebo strýcem?“

„Ne. Se mnou. Včera.“

„Svěřila ses s tím někomu?“

Zavrtím hlavou. „Ještě ne. Napřed jsem to chtěla povědět tobě.“

„Co si počneš?“

„Co můžu dělat? Poslechnu,“ zamumlám chmurně.

„To přece nemůžeš!“ namítne s náhlou netrpělivostí v hlase. Popadne moje ruce do svých, až rozdrtíme koláček. Poklekne na lože a líbá mi špičky prstů. Stejně si počínal, když mi poprvé vyznal lásku. Slíbil, že se stane mým milencem a později manželem, a že nás nikdo nikdy nerozdělí. Tvrdil, že jsem jediná žena, po které kdy toužil – a to jich měl spoustu. Jeho postelí prošlo tolik milostnic, ctnostných žen, služek i běhen, že si je ani všechny nepamatuje. „Kateřino, přísahám, že to nesnesu! Tohle nevydržím. Nedovolím to!“

„Copak ho můžu odmítnout?“

„Co jsi mu odpověděla?“

„Že potřebuji čas. Potřebuji se modlit a přemýšlet.“

Položí si moji ruku na své ploché břicho. Krásně hřeje a je vlhké od potu. Do dlaně mě šimrají měkké kudrnaté chloupky, svaly jsou tvrdé, kůže napjatá. „To jsi dělala dnes v noci? Modlila ses?“

„Uctívala jsem,“ zašeptám.

Skloní se a políbí mě na vršek hlavy. „Kacířko. Co kdybys mu řekla, že už jsi zaslíbená? Nebo potají provdaná?“

„Za tebe?“ vyhrknu na rovinu.

Je ochoten tuto výzvu přijmout, protože si hodně troufá. Miluje riziko, jakékoliv nebezpečí. Spěchá mu naproti, jako by bylo obyčejnou májovou hrou, jako by dokázal doopravdy žít jen na délku meče od smrti.

„Ano, za mě,“ prohlásí směle. „Za koho jiného? Samozřejmě se musíme vzít. Anebo můžeme říct, že už jsme svoji.“

Tahle slova jsem toužila slyšet, avšak nedokážu se králi vzepřít. „Nemůžu ho přece odmítnout.“ Při pomyšlení, že Thomase ztratím, se mi láme hlas. Po tvářích mi kanou horké slzy. Zvednu cíp přikrývky a otřu si obličej. „Bůh mi pomáhej! Už se nebudeme moci dál vídat.“

Zatváří se zděšeně. Sedne si na paty a postel zaskřípe pod jeho váhou. „Tohle nemůže být pravda!“ zlobí se. „Sotva ses vymanila z manželských pout. Sešli jsme se jenom párkrát. Zrovna jsem ho chtěl požádat o svolení se ti dvořit. Vyčkával jsem pouze z úcty ke tvému vdovství.“

„Měla jsem to vědět!“ zajíkám se nad tou nespravedlností. „Poslal mi tyhle nádherné rukávy. Trval na tom, abych odložila smutek a přidala se ke dvoru. Přichází do komnat lady Marie a nespouští mě z očí.“

„Domníval jsem se, že s tebou jenom flirtuje. Nejsi jediná. Oči dělá i na Catherine Brandonovou a Mary Howardovou… Nikdy by mě nenapadlo, že to myslí vážně.“

„Mého bratra zahrnul tolika poctami, že si je ani nezaslouží. Bůh ví, že William nebyl jmenován správcem pochodů kvůli svým schopnostem.“

„Jindřich je dost starý, aby mohl být tvým otcem!“

Hořce se usměji. „Který muž má námitky proti mladé nevěstě? Osobně jsem toho názoru, že si mě vyhlédl ještě před smrtí mého muže, Bůh dopřej klidné spočinutí jeho duši.“

„Věděl jsem to!“ Praští pěstí do vyřezávaného sloupku postele. „Viděl jsem, jak se po tobě dívá. Neušlo mi, jak ti při večeři podsouvá laskominy a ta nejlepší sousta. A svým odporně tlustým jazykem vilně olizuje lžíci, když ochutnáš. Nesnesu pomyšlení, že se ocitneš v jeho posteli a jeho ruce budou rejdit po tvém těle.“

Hrdlo se mi sevře a já spolknu svůj strach. „Já vím. Manželství bude daleko horší než dvoření a dvoření je jako hra s popletenými herci, kdy neznám svůj text. Tolik se bojím. Ach, Thomasi! Ani vypovědět neumím, jak moc jsem vyděšená. Poslední královna…“ Náhle ztratím hlas. Nedokážu vyslovit její jméno. Kateřina Howardová přišla o hlavu před pouhým rokem. Byla usvědčena z cizoložství.

„Toho se neboj,“ uklidňuje mě Thomas. „Nepobývala jsi tu s námi a nemáš ponětí, co byla zač. Kitty Howardová se zničila sama. On by jí nikdy neublížil, kdyby nebylo jejích vlastních chyb. Byla to rozená děvka.“

„A jak by asi nazval mě, kdyby mě tu teď s tebou viděl?“

Rozhostí se rozpačité ticho. Podívá se na moje ruce, jimiž si svírám kolena. Začala jsem se chvět. Položí mi dlaně na ramena. Cítí, jak se třesu. Zatváří se zděšeně, jako bychom právě vyslechli rozsudek smrti.

„Nikdy na tebe nesmí padnout sebemenší stín podezření,“ klade mi na srdce a ukáže na oheň planoucí v krbu, místnost osvětlenou svícemi a zmačkané povlečení, z nějž stoupá omamná vůně našeho milování. „Jestli se tě někdy zeptá – popři to. Já se nikdy k ničemu nepřiznám, přísahám. Nikdy se k němu nedonese sebemenší kleveta. Jediné slovo. Musíme si slíbit, že o našem vztahu nikdy nebudeme mluvit. S nikým. Nikdy mu nezavdáme důvod pro sebemenší pochybnost. Ani nikomu jinému.“

„Přísahám,“ hlesnu. „Nezradím tě, ani kdyby mě natáhli na skřipec.“

Vlídně se usmívá. „Šlechtu na skřipec nenatahují.“ Něžně mě sevře v náruči. Položí mě a zabalí do kožešiny. Potom se vedle mě natáhne a skloní se nade mnou. Hlavu si podepírá rukou tak, aby na mě viděl. Jeho dlaň klouže z mé vlhké tváře dolů po šíji, přes oblinu ňader na břicho a boky, jako by si chtěl zapamatovat tvar mého těla. Konečky prstů zkoumá hebkost mé pleti, jako by si ji chtěl navěky uložit do paměti. Nakonec zaboří obličej do ohbí mého krku a opájí se vůní mých vlasů.

„Tohle je rozloučení, že?“ zeptá se a tiskne rty k mé teplé šíji. „Ty už ses rozhodla, moje nezdolná seveřanko. Učinila jsi rozhodnutí za nás oba.“

Ano, tohle je rozloučení.

„Obávám se, že zemřu, když mě opustíš,“ varuje mě.

„Kdybych to neudělala, zcela určitě bychom zemřeli oba,“ poznamenám suše.

„Jako vždycky jdeš rovnou k věci, Kateřino.“

„Dnes v noci odmítám lhát. Stačí, když ve lži strávím zbytek života.“

Hledí mi do tváře. „Jsi nádherná, když pláčeš,“ praví okouzleně. „Hezčí než jindy.“

Položím mu ruce na hruď. Cítím pod nimi jeho pevné svaly a hebký porost. Na rameni má starou jizvu po ráně mečem. Opatrně se jí dotknu. Každý pohyb i vjem si ukládám do paměti. Musím si zapamatovat každičký okamžik.

„Nepřipusť, aby tě někdy viděl plakat,“ pokračuje. „Zalíbilo by se mu to.“

Opíšu prstem linku jeho klíční kosti, zmapuji svaly na jeho zádech. Jeho hřejivá kůže pod mýma rukama a vůně našeho milování mě odvádějí od smutku.

„Musím odejít dřív, než začne svítat.“ Pohlédnu za okno zakryté okenicemi. „Náš společný čas téměř vypršel.“

Přesně ví, na co myslím. „Tímhle způsobem mi hodláš dát svoje sbohem?“ Jemně se vklíní stehnem mezi ta moje. Vzrušení stoupá mým tělem jako ruměnec. „Takhle?“

„Venkovské manýry,“ zašeptám a tím ho rozesměju.

Přetočí se tak, že spočívá na zádech a já jsem nahoře. Budu mít poslední akt naší lásky na povel. Cítím, jak se Thomas chvěje chtíčem. Obkročmo se na něm usadím a rukama se mu opřu o hruď, abych mu viděla do tmavých očí. Zvolna se nechávám proklát šípem lásky, ale pak zaváhám. Začne mě prosit: „Kateřino.“ Teprve tehdy pokračuji v mučivé cestě. Zasténá a zavře oči. Natáhne paže, jako by byl ukřižován slastí. Dávám se do pohybu, zpočátku zvolna. Myslím na jeho potěšení. Chci, aby dlouho přetrvalo, ale pak v sobě ucítím narůstající žár a zmocní se mě důvěrně známá netrpělivost. Náhle nemůžu dál váhat ani přestat. Musím pokračovat. Hlavu mám úplně prázdnou. Zmítaná rozkoší vykřikuji jeho jméno, a nakonec pláču a pláču kvůli chtíči a lásce. Oplakávám děsivou ztrátu, která přijde spolu s ránem.

Ráno klečím v kapli vedle své sestry Nan a všude kolem nás jsou dvorní dámy královy dcery, lady Marie. Marie se tiše modlí opodál u svého bohatě zdobeného soukromého oltáře.

„Nan, musím ti něco říct,“ zadrmolím.

„Už se král vyslovil?“

„Ano.“

Zalapá po dechu, přikryje moji dlaň svojí a jemně ji stiskne. Zavře oči a pohrouží se do modlitby. Klečíme vedle sebe, jak jsme byly zvyklé doma v Kendalu, kde jsme strávily dětství. Matka předčítala modlitby v latině a my mumlaly odpovědi. Když dlouhá bohoslužba skončí, lady Marie se zvedne a my ji následujeme ven z kaple.

Je příjemný jarní den. Kdybych byla doma a panovalo tak příjemné počasí, začalo by se orat a pískání kolih by znělo stejně hlasitě jako pohvizdování čeledína.

„Projděme se před snídaní po zahradě,“ navrhne lady Marie. Následujeme ji po schodech do soukromé zahrady. Míjíme královskou gardu, jež uctivě srazí paty. Nan vyrostla u dvora, a tak nepromešká příležitost, která se nabízí. Zavěsí se do mě a nenápadně zaostáváme za družinou královy dcery. Diskrétně zvolíme jinou pěšinu, a sotva jsme samy a nikdo není v doslechu, otočí se ke mně. Z její bledé tváře čiší napětí jako z té mojí. Kaštanové vlasy má úhledně sčesané pod plachetkou. Dívá se na mě šedýma očima, které se tolik podobají těm mým, a tváře jí planou z přemíry vzrušení.

„Bůh ti žehnej, sestro moje. Bůh žehnej nám všem. Pro Parrovy nadešel velký den. Cos mu odpověděla?“

„Požádala jsem ho o čas, abych se mohla vyrovnat se svou radostí,“ odpovím suše.

„Jak dlouho si myslíš, že bude ochoten čekat?“

„Několik týdnů?“

„Proslul svou netrpělivostí,“ varuje mě.

„Já vím.“

„Uděláš lépe, když jeho nabídku okamžitě přijmeš.“

Pokrčím rameny. „Já vím. Musím si ho vzít. Nic jiného mi nezbývá. Nemám na vybranou.“

„Staneš se královnou Anglie,“ připomíná naléhavě. „Spadne ti do klína obrovský majetek. A také nám všem!“

„Ano. Drahocenná rodinná jalovice je zase na trhu. Prodají ji už potřetí!“

„Ale, Kateřino! Tohle manželství bude úplně jiné než ta předchozí. Dostáváš největší šanci v životě! Uzavřeš nejvýznamnější sňatek v celé zemi, možná i ve světě!“

„Bůh ví, jak dlouho vydrží.“

Ohlédne se za sebe, znovu se do mě zavěsí a vykročíme. Sklání ke mně hlavu a šeptá: „Chápu tvoje rozčilení. Ale vdaná nemusíš být dlouho. Jindřich je velmi nemocný. A starý. Potom ti zůstane titul a majetek, avšak chotě budeš mít z krku.“

Manželovi, kterého jsem právě pochovala, bylo čtyřicet devět let. Královi je padesát jedna. Dožil se požehnaného věku a klidně tu může být do šedesáti. Má totiž tu nejlepší lékařskou péči a nejschopnější mastičkáře. Hlídá se a střeží se styku s jakoukoliv chorobou, jako by byl vzácné mimino. Vojáky posílá do boje, ale sám je nedoprovází. Turnajů se dávno vzdal. Pohřbil čtyři ženy – proč k nim nepřidat pátou?

„Možná ho přežiju,“ souhlasím s ústy na sestřině uchu, „ale jak dlouho vydržela Kateřina Howardová?“

Nan zavrtí hlavou nad tím srovnáním. „Ta běhna? Podváděla ho a byla dost hloupá, aby se nechala chytit. Ty mu parohy nasazovat nebudeš.“

„Stejně na tom nesejde.“ Najednou jsem ze všech spekulací unavená. „Nemám na výběr. Sedím na kole štěstí.“

„Tohle neříkej. Je to Boží vůle!“ vykřikne s náhlým nadšením Nan. „Jenom pomysli, co všechno můžeš udělat jako královna Anglie! Jak bys nám všem mohla prospět!“

Table of Contents

Palác Hampton Court, jaro 1543