Copyright © Miloslav Švandrlík – heir, 2017

Illustrations © Jiří Winter – heir, 2017

Cover © Lukáš Tuma, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2017

ISBN 978-80-7557-425-1 (ePub)

ISBN 978-80-7557-427-5 (mobi)

Obsah

Úvod z pera autora

Parte

Příšerná smrt krásné dívky

Švýcarské cukroví

Experiment v myslivně

Smrt výrobce rachejtlí

Dopis

Sladký zvuk zvonů

Zjevení u Botiče

Pruský palaš

Výbuch

Staré číslo

Narozeniny

Stradivárky

Takový krásný sklep

Soukupa ve snu viděti

Na slávu bylo pozdě

Noční návštěva

Pytlák

Kaplička

Zrušený vlak

Negalantní amant

Raz ťa podrežem

Monstrum

Varování ze záhrobí

Neochotný ďábel

Někdy to nevyjde

Přátelé člověka

Hodnotná strava

Upírův krátký život

Trochu nešťastná záliba

Ne zcela běžný proces

Othello až za hrob

Ryšavý kovář

Zubatý Matěj

Martinova loupež

Kulturní pracovník

Havran

Turkmenský vlkodav

Poctivý Laco

Šestá dimenze

Staré hodiny

Bílý mužíček

Když se měsíc šklebí

Hra na pravdu

Kde je moje máma?

Zcela nezbytná vražda

Sen

Ultimátum

Ideální gorila

Pomsta

Žebřík do nebe

Kníže hrůzy

Hřbitovní zloděj

Když to nevyjde

Draculův zlověstný doušek

Králíci se nedočkali

U Matěje Šenkýře

Proč mě zachránil?

Splněný sen

Trestající anděl

Hadí muž

Minulé životy

Adrianino přání

Konec čistotného pána

Astrolog se zpožděním

Babička

Loupež

Cestovatel

Černá káva

Návrat do vlasti

Čertova bažina

Činely

Setkání na terase

Správný policajt

DNA nelže

Příležitost

Domácí násilí

Domek plný hudby

Dříví na zimu

Trucování v přírodě

Atentát

Babička na schodech

Bahno je zdravé

Čaroděj

Brácha byl smolař

Mejdan

Berle

Svíčka na márách

Bílá paní

Proviant

Ctižádost

Zmařené studium

Konec vilného kmeta

Černá pomsta

Mňoukavý hotel

Děs do domu

Dobrá trefa

Nesplněný slib

Exekutoři

Nejlepší přátelé člověka

Úvod z pera autora

Pomineme-li Černé barony a žáky Kopyta s Mňoukem, jsem teď vnímán spíše jako autor knížek hororů. Začalo to Draculovým švagrem a neskončilo to dodnes. Ale hrát si s přijatelnými dávkami tajemna, hrůzy a nezvyklostí je v naší rodině dávnou tradicí. Tatínek v tom mimořádně vynikal. Zajímal se o spiritistické úkazy, kromě Jiráska znal téměř nazpaměť Zemi mlhy sira Arthura Doyla a stále očekával nějaká tajná znamení ze záhrobí. S maminkou se několikrát domlouvali, že až jeden z nich zemře, přijde sdělit tomu druhému, jak to na onom světě vypadá. Když jsem se ho zeptal, jestli bude informovat také mne, prohlásil, že mi řekne hovno, protože bych si z toho dělal akorát ouchcapky. Pozoruhodných historek jsem ale slýchal spoustu, a to nejen od tatínka. Dost mě to zajímalo, zejména když se řada těžko vysvětlitelných úkazů dotkla i mne. Potíž vznikala ve chvíli, kdy jsem se začal dostávat do zcela zřejmého konfliktu zájmů. Do literatury jsem vstoupil jako humorista a lidé mě tak brali i v soukromí. Chtěli ode mne slyšet veselé historky a nic víc. Byl jsem zaškatulkován podobně jako někteří herci. Když jsem přinesl do redakce nějakou vážnější povídku, ptali se mě všichni, v čem je ta sranda. Že prý to vůbec nechápou. Také holky, s kterými jsem chodil, si přály, abych je bavil, a nebyly zvědavy na nějaké hrůzy. Takže jsem si všechno nechával pro sebe a uvažoval o tom, že začnu psát jiný žánr pod pseudonymem. Ani to by ovšem nebylo snadné, neboť hororům nebylo za dob marxismu-leninismu přáno. Rozhodujícím bodem zlomu se staly chvíle, kdy se nám začal zjevovat zesnulý tatínek. To už nebylo možné jen tak přejít. Nejprve zachránil našeho psa Míšu, kterého sám jako štěně přinesl domů a měl ho velice rád. Teď se stalo, že spící maminka zaslechla tatínkův hlas: „Vstávej, Boženko!“ „Hned, Rudlo!“ řekla maminka, a když otevřela oči, spatřila u postele tatínka. Nebožtík už nemluvil, jen ukazoval, aby maminka vyšla před dům. Byla teplá letní noc. Na nebi zářil měsíc v úplňku. Když maminka vyšla na dvůr, zaslechla chroptění a vzápětí spatřila Míšu s hlavou mezi dvěma plaňkami plotu. Pes si převrhl kastrol s vodou, a když se ho zmocnila žízeň, pokoušel se dostat k vodě připravené pro sousedovy slepice. Vrazil hlavu mezi plaňky a začal se dusit. Už měl opravdu namále. Maminka ho osvobodila, nalila mu čistou vodu a řekla: „Vidíš, Míšo, táta tě zachránil!“ Několik týdnů nato jsem potkal tatínka na fotbale. Na Bohemce. Byl v šatech, které jsme mu dali do rakve, a nebyl rád, že mě vidí. Při nejbližší příležitosti mi zmizel v davu. O čtrnáct dní později jsem na Bohemce potkal pana Nápravníka, který jezdíval s tatínkem na tramvaji. „Ahoj!“ pozdravil mě. „Co dělá Rudla?“ Když jsem mu sdělil, že je tři měsíce po smrti, chrčivě se rozesmál: „Co to povídáš, člověče?“ nevěřil mi. „Vždyť jsem s ním mluvil minulý týden na Spartě!“ Bylo zbytečné ho přesvědčovat. Když jsem se vrátil domů, chtěl jsem zavolat do Ďáblic, kde Nápravníkovi bydleli, ale hned jsem to zavrhl. Což kdyby se ukázalo, že je po smrti i pan Nápravník a já na fotbalových hřištích přitahuji nebožtíky? To bych musel informovat Klub skeptiků a doktor Grygar by mi zřejmě udělil „Bludný kámen“.

Raději jsem začal psát horory, i když nemám zálibu ve strašení bližních. Hrůzy hrůzoucí mě nelákají. Rád se dívám na mihotavé reje světlušek nad močálem, ale nehodlám se nořit do černé, smrduté kaše pod nimi. To je práce pro úplně jiné nátury. Také mám rád hadače, věštce a jasnovidce. Když mám možnost, vždycky si nechám předpovědět budoucnost. Otestoval jsem několik Cikánek, renomovaných jasnovidek i tajemných analytiků. V restauraci U medvídků mi věštila prvorepubliková celebrita Fred Marion a při každé příležitosti mě uváděla do jiného světa Helena Růžičková. Vyzkoušela na mne všechno možné. Prorokovala mi z kávové sedliny, vyložila mi karty a oslňovala mě numerologií. Ale stále jí vycházelo, že jsem se narodil na šťastné planetě, marně jsem proti tomu protestoval. Často k nám chodíval Míla Svoboda, bývalý mladokomik ze smíchovské Arény. Bohatě se oženil, v herecké kariéře nepokračoval, ale jasnovidectví se vzdát nemohl. Přišel na oběd, vyložil všem karty a už zase pádil do Savarinu, kde na něho čekaly dámy nad kávou a Sachrovým dortem. I ony toužily vědět, co je čeká a co nemine. Ale jedna velká příležitost mi utekla. V Divadle Jiřího Grossmanna jsem jako host vystupoval s různými známými lidmi. Jednoho večera také s ministry Josefem Luxem a Antonínem Baudyšem. Ten byl tenkrát ministrem obrany, a já jsem netušil, že je také naším předním hvězdopravcem. Proto jsem ho nekontaktoval. Nenapravil jsem to ani později, když jsme spolu účinkovali ve Zlaté mříži na Nově. Tehdy k tomu málem došlo, ale v rozhodující chvíli se zranil herec Svatopluk Beneš. Už velice špatně viděl, narazil čelem na natažený kabel a všechno se točilo kolem toho maléru. Pak jsem si hrál se psem Václava Vydry a Antonín Baudyš někam zmizel.

Poslední dobou se na nás ze všech stran valí problémy reinkarnace. Lidé se noří do minulých životů a představují si, že se na tento svět vrátí v nové podobě. Někdy by se spokojili i se zvířecí podobou. Prozatím se ale s pomocí odborníků dívají do hlubin tajemné minulosti. Vzpomínají si, čím bývali a co na světě dělali. Jejich zjištění bývají pozoruhodná. Podobně jako kdysi ve spiritistických seancích se jim z paměti vynořují většinou velmožové, králové, faraoni nebo jiné významné osobnosti. O jedné známé jsem slyšel: „Je to sice kráva, ale v minulém životě bývala Kleopatrou.“ Někdy to bývá opravdová sbírka celebrit a historických papalášů. Zdá se, že nikdo nebýval nevolníkem, který dostával lískovkou na prdel, nebo zaživa zazděnou jeptiškou. Vzpomínáme si zkrátka na to příjemnější. Co nás čeká, sice nevíme, ale doufáme v to nejlepší. Žádný nacista si nedovede představit, že by v příštím životě mohl být Cikánem nebo Židem. Mediální hvězda nepřipustí, že by znovu žila jako hluchoněmá necelebrita. Ačkoliv možné je všechno. To, že jsem býval Janem Žižkou, neznamená, že v příštím životě nebudu dostávat na každém kroku do držky. Mne zlobí to, jak se ustavičně rozvíjí technika všeho druhu. V minulých životech jsem horko těžko přežil vynález ruchadla, ale to, co se děje dnes, mi doslova bere dech. Nevyznám se v téměř ničem. Nerozumím tranzistorům, počítačům ani spoustě dalších výmyslů. Neřídím auto a nepotápím se. Evoluční teorie jsou mi lhostejné a každý nový vynález mě šokuje. S odporem sleduji vývoj nových ničivých zbraní a věřím, že už je nikdo nevyzkouší na mně. Proto se trochu děsím toho, že znovu přijdu na svět v dobách, kdy lidé techniku nezvládnou, a ta se jim vymkne z ruky. Budou tady řádit roboti, mimozemšťané a šílení profesoři. Řekněte mi, jak k tomu přijdu. Teď se to ještě dá ustát, zejména ve slušné restauraci, ale co potom? Člověk se narodí, možná i ze zkumavky, a už se to na něj povalí ze všech stran. Strašná představa! Ještě je tady ale určitá naděje. Jsem odjakživa liknavý, a tak se třeba v tom meziživotě trochu zdržím. Narodím se a veškerá technika bude v čudu. Dostanu se na svět uprostřed války, která už zase bude mít lidské parametry. Nepřátelé do sebe budou vrážet oštěpy s pazourkovými hroty, vzduchem zasviští šípy a lidi se začnou ubíjet kameny. Možná že už vynaleznou hliněné nádoby a z nich budou lít nepřátelům ze skály na hlavy sračky. Nebude to líbezné? Při té představě se už možné reinkarnace tolik nebojím.

Jestliže jsem se zmínil o tom, že jsem viděl zesnulého tatínka, nemohu vynechat ani fakt, že se střetávám se svým strážným andělem. Naposledy jsem ho zahlédl, když mě doktor Marat svezl na oběd a zcela suverénně vjel z vedlejší silnice na hlavní. Převálcoval nás autobus a z našeho auta toho příliš nezbylo. Přesto jsme zůstali celí, pouze doktor přišel o brejle. Anděl strážný na mne jen tak zamrkal a při pohledu na řidiče významně vzdychl. Pak se rozplynul, jak bylo jeho povinností. Tak decentně se chová vždycky. Když jsme na Spořilově vjeli na červenou do křižovatky, nespatřil jsem ho vůbec. Možná se zalekl policejní hlídky, která náš incident zaznamenala. Chtěla okamžitě konat, ale doktor Marat byl rychlejší.

„Pánové,“ pravil vzrušeně, „mistr Švandrlík před půlhodinou dostal infarkt. Právě ho převážím do krčské nemocnice!“

Policisté o pravdivosti jeho slov nezapochybovali. Naopak se nabídli, že nám udělají cestu. Zapnuli světla a jeli před námi do špitálu. Za chvíli jsem už hladový ležel na nemocničním lůžku a zdravotníci mě zkoumali. Infarkt u mne nezjistili, ale propustili mě s četnými radami až po třech hodinách. Pak jsem doktoru Maratovi poradil, aby křižovatky na červenou projížděl až po obědě. Mám i další zkušenosti, ale nechci pomlouvat kamaráda. Kupodivu jsem ještě neviděl čerta. Myslím tím skutečného pekelníka. To štěstí měl u nás jen pan Olejář. Byl to tichý, nenápadný důchodce, ukázněný člen strany. Plnil všechny své povinnosti a zval sousedy na prvomájové průvody. Také mu bylo umožněno, aby si k penzi přivydělával tím, že bude sedět ve vrátnici Rudého práva. Ani tady nezklamal a propustky těm, kteří potřebovali vejít dovnitř, vyplňoval velmi svědomitě. Přesto mu nadávali a obraceli oči v sloup. Byla to klidná, téměř průzračná existence, která se změnila v jediném okamžiku.

Pan Olejář se po směně ubíral domů a zřejmě se těšil na večeři. Bylo už šero, když přecházel cestičkou vedoucí kolem louky k rodinným domkům. A patrně tehdy spatřil čerta. Stál opodál po kolena v trávě, mračil se a hrozil na pana Olejáře. Zvuků nevydával. Zato pracující důchodce vyjekl a začal prchat. Zastavil se až doma a celý se třásl tak, že nepozřel jediné sousto. Krátce nato učinil rozhodný závěr.

„Byl jsem varován před peklem,“ usoudil, „a také tuším proč. Vystupuji ze strany a přestanu chodit do Rudého práva. A v neděli půjdu do kostela!“

Nikým se nenechal zviklat. Komunisté se zlobili. „Olejáři,“ domlouvali mu, „čerti nejsou! Lenin by to nepřipustil! Bůhví, cos na té louce viděl! Měl jsi halucinace nebo tam byla nějaká koza!“

Ale Olejář se nedal. „Poznám čerta od kozy!“ tvrdil, „a jde o spásu mé duše! Za chvíli mě klepne pepka a já se nechci kvůli vám dostat do pekla!“

Se soudruhem Olejářem zkrátka nebyla řeč, a tak ho museli vyloučit ze strany. Sám odejít nemohl, protože by to bylo proti stanovám.

Škoda, že je to jen minoritní případ. Kdyby se to stávalo komunistům častěji, nebylo by teď třeba řešit, co s nimi. Jestli s nimi máme mluvit, nebo ne. Někteří radikálové to odmítají, ale ještě jsem neslyšel větu: „S komunisty jsem se nikdy nebavil, nebavím a bavit nebudu!“ Šlo by totiž o vědomou lež. Kdo neutekl na druhý konec světa, ten se s nimi bavit musel. Každý, kdo se hlásil na nějakou školu, si musel upravovat životopis tak, aby ho kádroví referenti nesmetli ze stolu. Kdyby zájemce o studium napsal, že v jeho rodině nemohou komunisty ani vystát, volili agrárníky a bratranec přesídlil do Francie, zřejmě by se daleko nedostal. Bylo třeba uhádat, co se uhádat dalo. Na vysokých školách býval marxismus-leninismus tím hlavním předmětem, a tak nepamatuji, že by se někdo s profesorem odmítl bavit. Byly vítačky, brigády, socialistické závazky, průvody i mírové tábory. Někdy se dalo před tím schovat nebo utéct, ale někdy také ne. Dlouho nebylo možné ani ukrýt se do kotelen.

Je jenom škoda, že se tenkrát komunistům nezjevovali čerti. Ačkoliv ani to není úplně jisté. Třeba dost těch, ze kterých se později stali reformní komunisté a disidenti, svého čerta přece jenom včas spatřilo. Jenom se o tom ostýchají mluvit.

Pan Olejář měl řádný církevní pohřeb. Ale komunisté jeho vidění nikdy neuvěřili. Tvrdili, že ten fiškus viděl čerta jen proto, aby nemusel platit stranické příspěvky!

To ale není příliš pravděpodobné, protože bohabojný stařec nosil peněžní částky i do kostelní pokladničky. Za to se dočkal při svém pohřbu mariánské písně a vyhnul se tak zpěvu Internacionály.

Úryvek ze vzpomínkové knihy Zrovna teď musíš čůrat? (Nakladatelství Epocha 2007)

Parte

Robert byl už několik dní mrzutý a zasmušilý. Nebylo možné si toho nevšimnout, a tak i laxní, těkavý Karel, spolumajitel firmy, zbystřil pozornost. Odhodil veškerou taktiku a přímo se Roberta zeptal. Ten se nějakou dobu ošíval, nechtělo se mu, ale posléze to přeci jen vyklopil.

„Nejspíš se budeš chechtat,“ mínil, „a řekneš si, že jsem úplný blázen. Dost možná, že je to pravda. Ale představ si, že se mi zdá stále tentýž sen. Každou noc se opakuje. Kdyby se mi zdálo o hezkých holkách, tak bych to snad i snesl. Možná, že by se mi to i líbilo. Jenže já vidím noc co noc vlastní parte. Rozumíš?“

„Rozumím,“ přikývl Karel, „a je to vždycky totéž parte? Datum pohřbu se nemění? Můžeš se na něj spolehnout?“

„Nejde o tvůj funus,“ zahučel Robert, „a tak si nedělej šoufky. Já tomu ostatně taky nepřikládám nějakou mimořádnou důležitost. Jenomže tvůj dotaz je na místě. Ano, to parte je stále totéž. Stojí na něm, že Robert Kolbaba zemřel 4. listopadu a rozloučíme se s ním 11. listopadu v obřadní síni ve Strašnicích. Tahle informace se nikdy nemění.“

„Dneska máme druhého srpna,“ podíval se do kalendáře Karel, „což znamená, že máš ještě spoustu času.“

„To se mi nezdá nijak dlouho!“ oponoval postižený, „kdybych začal flámovat, nestačím si ani propít játra. Víš, jak v takové předpovědi nevěřím, ale co kdyby. Dá se nad takovou předpovědí vůbec mávnout rukou? To parte se mi ve snu zjevilo nejméně desetkrát. A nevěřím, že to bylo dnes v noci naposled.“

„To z toho budeš stále vyplašenější,“ konstatoval Karel, „a za chvíli s tebou nebude k vydržení. Nakonec se z té blbosti zhroutíš.“

„A co mi radíš?“ zeptal se Robert, „víš snad, jak ten sen zaplašit?“

„To nevím,“ připustil Karel, „ale vím, jak se informace, která tě znepokojuje, dá znehodnotit. Třeba tím, že v říjnu odjedeš za obchodem do Ameriky a vrátíš se až po svém pohřbu.“

„Ale to se může stát i v Americe!“ namítl Robert, „jestli mám umřít, tak umřu.“

„Jestli umřeš a budeš pochován někde na konci světa,“ usoudil Karel, „tak se to zlověstné parte spletlo! To, co v něm stojí, je nesmyslný blábol! Je to nedůvěryhodná listina, kterou nelze brát vážně. Ujeď před tou informací a zachráníš si život!“

Robert se zamyslel. Přítelovy vývody se mu zdály nejen logické, ale i akceptovatelné. Proč by si neudělal pracovní výlet do Ameriky?

„Máš pravdu,“ řekl téměř spokojeně, „vždyť v té Americe nebudu zahálet! Mohu sjednat spoustu zajímavých obchodů. A přitom se zbavím těch idiotských myšlenek!“

Opravdu se mu udělalo lépe. Parte pro něho pozbylo důležitosti. Byla to odbytá veličina. Teď jde o to pořádně si naplánovat cestu do zámoří.

Robert odešel takřka v dobré náladě. Už dlouho se necítil v takové pohodě. Bylo mu jako člověku, který právě zaplašil vlastní smrt a mohl bezstarostně vstoupit do nového života.

Také Karel se spokojeně usmíval. Robertův příběh ho rozveselil a navíc byl tak dobrý, že se hodí, aby jej dával ve společnosti k lepšímu. Nepohrdnou jím ani rozjeté dámy v útulné vinárně.

Jenomže tím to zdaleka nekončilo. Minuly sotva tři dny a stalo se neštěstí. Robert, který měl spoustu starostí s plánováním zámořské cesty, nedával pozor při řízení vozu a havaroval. Střetl se s dodávkou a byl těžce zraněn. Do nemocnice ho přivezli takřka v beznadějném stavu. Lékaři dělali, co mohli, ale tvářili se starostlivě. Nevěřili v pacientovo uzdravení.

„Je nám líto,“ krčili rameny, „ale stav je krajně kritický. Není pravděpodobné, že by zraněný ještě někdy nabyl vědomí.“

Robert zřejmě prožíval poslední dny svého života. To, že dosud odolával, považovali lékaři za malý zázrak.

Situace se neměnila a byla stejná i 12. srpna, kdy se Karel chystal odletět na deset dnů do Španělska. Měl zaplacený hotel a těšil se na příjemně strávenou dovolenou. Byl klidný, na rozdíl od starostlivé sekretářky Marty. Ta znovu volala do nemocnice, a odpověď byla, jako už tolikrát, krajně pesimistická. Bylo třeba připravit se na nejhorší. Marta žasla, jak nevzrušeně připravuje Karel svou dovolenou. Chvíli chodila kolem problému jako kolem horké kaše, ale pak se rozhodla ho rozetnout. Cítila, že je to úkol, který z ní nikdo nesejme.

„S Robertem je to krajně vážné,“ řekla, „a jeho život visí doslova na vlásku. Doktoři očekávají konec každým okamžikem. Zvážil jste to?“

Karel klidně přikývl.

„A přesto chcete odjet do Španělska?“ naléhala, „jak si představujete, že to tady bez vás zvládneme?“

Šéf ani nehnul brvou.

„Doktoři jsou panikáři,“ pravil, „a mýlí se, stejně jako už tolikrát před tím. Proč by měl Robert umírat v srpnu? Zemře až 4. listopadu a 11. listopadu bude mít pohřeb. Osobně se s ním jménem firmy rozloučím v obřadní síni ve Strašnicích.“

A tak se také stalo.