Stanislav Češka

Případ podezřelého arcibiskupa

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2017

Obálka © Martina Černá, 2017

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR Brno,

Foto: Jiří Foltýn

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8030-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8031-5 (mobi)

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Peter Šalkovský, Vladimír Turčan.

Dovolil bych si také poděkovat panu doc. PhDr. Pavlu Kouřilovi, CSc., řediteli Archeologického ústavu AV ČR Brno, a Mgr. Zdence Kosarové z AÚ AV ČR Brno za poskytnutí předlohy pro foto na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad1, r. 905

Obloha byla zatažená těžkými bouřkovými mraky, které vytvořily hustý a pochmurně vyhlížející příkrov nad zemí sužovanou dusným horkem. Jako by zachmuřená obloha chtěla předznamenat těžké doby přicházející na moravskou zemi.

Z dálky se ozývalo dunění hromu, které se pomalu přibližovalo.

Na vyprahlou půdu dopadly těžké kapky deště doprovázené prvními blesky křižujícími oblohu.

„Ty blesky oblohu křižují podobně, jako budou naši zem nejspíš křižovat kopyta koní maďarských nájezdníků. A podobně jako blesky budou zářit jejich meče,“ pomyslel si hořce vysoký, vzpřímeně stojící bělovlasý muž mlčky rozjímající před vchodem do moravgradské baziliky.

Toho muže v Moravském království znali všichni. Nebo o něm alespoň slyšeli.

Byl to kníže Slavomír z Dolnogradu, župan veligradský2, druhý muž Moravského království hned po králi.

Slavomír byl už starý muž. Prožil dlouhých, předlouhých sedmdesát pět let. Takového věku se dožilo nemnoho Slavomírových současníků.

Jeho postava však byla stále pevná a vzpřímená, jeho paže dokázaly stále rozhodně uchopit velký, vzácný meč s damaskovou čepelí, který si kdysi přivezl z Byzance a kterým připravil o život řadu nepřátel moravské země. Slavomír si občas říkal, že známkou blížícího se odchodu na onen svět za jeho už zemřelými blízkými u něj bude to, když už nebude moci sevřít jílec své vzácné zbraně a dát pocítit kvalitu jejího ostří nebohému protivníkovi. Zatím tomu však tak nebylo.

V jeho hlubokými vráskami poznačeném obličeji, lemovaném stále hustými, šedivými vlasy spadajícími až na ramena, vyryl život stopy mnoha dramatických událostí, které kníže prožil se svojí zemí a jejím lidem.

Vždy viděl jako svoji povinnost službu rodné a nadevše milované moravské zemi. Hájil ji v mnoha bojích i diplomatických jednáních, ve kterých využil svoji tělesnou obratnost i rozsáhlé vzdělání spojené se znalostí několika jazyků, hluboké životní zkušenosti i prostou lidskou moudrost.

Kromě mnoha nadání a schopností, kterých se mu dostalo, proslul však ještě jedním. Proslavil se také úspěšným pátráním po pachatelích nejtěžších zločinů. Těžko najít v moravské zemi i jejím sousedství druhého tak schopného vyšetřovatele. Nebýt Slavomíra a jeho věrného přítele, vikinga Erika, mnoho zločinů té doby by zůstalo nepotrestáno.

2.

Slavomír patřil do rodu Mojmírovců. Mezi svými příbuznými však byl pozoruhodnou výjimkou. Nikdy se nenechal vtáhnout do bratrovražedných bojů o moc v zemi. Dobře chápal, že takové šarvátky prospívají pouze nepřátelům Moravského království.

Proto se vždy snažil takovým rozbrojům bránit a vždy zůstával věrný právoplatným moravským vládcům. I když si to někdy tito panovníci nezasloužili.

Za vlády slavného knížete Mojmíra blahé paměti, který sjednotil části moravské země na obou stranách Bílých hor3, se narodil a jeho vládu zažil jako dítě a dospívající mladík. Jako dospělý muž už potom věrně sloužil třem jeho následovníkům

– synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi a nyní i Svatoplukovu synovi Mojmírovi.

Byl jedním z nemnoha moravských šlechticů, kteří se mohli honosit knížecím titulem. Slavomírovi jej udělil před desetiletími ještě jako mladému muži král Rastislav. Spolu s knížecím titulem pověřil Rastislav Slavomíra úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. Na králem darovaném pozemku si zde Slavomír postavil svůj dvorec, na kterém od té doby žil a ze kterého vyjížděl od své rodiny na své cesty po moravské zemi i jejím okolí.

Při stavbě svého sídla však Slavomír nemyslel pouze na sebe a své blízké. Na svém dvorci nechal zbudovat velký klenot. Sice ne největší, avšak na Moravě možná nejkrásnější kostel, chrám sv. Petra a Pavla4, který sestal vskutkunejvětšíozdobou Veligradu.

Rastislav mladého velmože tehdy odměnil vpravdě královsky. Ovšem moravský panovník dobře věděl, proč si Slavomíra tak považuje.

Byl to právě on, kdo chytrou a odvážnou léčkou přivedl do vážných nesnází a posléze vyhnal ze země východofranského krále Ludvíka, který léta Páně 855 přijel na Moravu v čele obrovského vojska, vojska mnohem silnějšího, než bylo to moravské, aby ztrestal nepoddajného Rastislava, jenž nechtěl uznávat Ludvíkovy nároky na svoje království. I když mu kdysi východofranský král pomohl na moravský trůn.

Franská trestná výprava zpočátku plenící moravskou zem se díky Slavomírovi a jeho válečnickému umění změnila nakonec v bezhlavý útěk a moravská vojska pod vedením nesmiřitelného Slavomíra naopak vtrhla do Východní marky5, kterou poplenila, a dala tak jasně najevo, kdo je na Moravě pánem. Mnoho franských matek tehdy oplakávalo své syny, kteří svými těly pohnojili moravskou zem.

Slavomírovi bylo v době této nemilosrdné války pouhých dvacet pět let a kvůli jeho mládí se na něj mnozí moravští velmoži dívali přezíravě.

Viděli v něm pouze namyšleného mladíka přeceňujícího své schopnosti.

Přes varování všech pochybovačů dokázal Slavomír krále Rastislava přesvědčit, aby nedal na názory mnoha starších a zkušenějších vladyků a vojáků, kteří králi radili podrobit se velké přesile, která se řítila na jejich zem jako obrovská potopa. A která hrozila moravskou státnost zadupat do země kopyty svých koní.

Jako jeden z mála si totiž Slavomír dokázal uvědomit v celé šíři, jak je možné plně využít mocná a těžko dobytná opevnění moravských hradišť, a vyrovnat tak bojovou sílu Moravanů proti mnohem početnějším Frankům, jejichž množství budilo v té době u mnoha Moravanů doslova hrůzu.

Rastislav tehdy mladého Slavomíra vyznamenal nejen knížecím titulem, významným úřadem a velkým majetkem. Věnoval mu také své přátelství a věřil mu od té doby jako málokomu jinému. Udělal z něj svého nejpřednějšího rádce, muže, jehož hlasu vždy naslouchal.

Pro krále Ludvíka znamenala prohraná válka prohloubení jeho nepřátelství s Rastislavem. Ovšem Ludvík nebyl hloupý a uznával hrdé a nepoddajné muže, schopné jít si tvrdě za svým a být zároveň věrní svému vládci. Takže Slavomír si tehdy získal nejen přízeň Rastislavovu.

I když byl mladý kníže hlavním strůjcem těžké Ludvíkovy porážky, možná nejtěžší, jakou mocný východofranský král do té doby zažil, tento mocný a moudrý východofranský vládce si od té doby tohoto schopného mladého moravského velmože dobře zapamatoval a věnoval mu svůj respekt. I když stáli každý na jiné straně v lepším případě diplomatického jednání, v případě horším bitevního pole.

3.

Slavomír si Rastislavovy důvěry velice vážil a nikdy ji nezklamal. Na rozdíl od řady jiných už jako čtyřicetiletý dělal vše pro to, aby zabránil Svatoplukovi v hanebné zradě strýce Rastislava, která vyvrcholila tím, když Svatopluk vydal krále Frankům.

Slavomír tehdy odjel do Řezna na soud s Rastislavem.

Postavil se zde odvážně doslova proti všem bez ohledu na nebezpečí, které tím podstoupil. Neváhal riskovat nelibost krále Ludvíka, obhajoval moravského krále, jak toho jen byl schopný.

Když soud nakonec Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů, Slavomír se jen těžko smiřoval s tím, že se mu Rastislava nepodařilo zachránit.

Slavomírovi nepřátelé na Moravě i ve Východofranské říši tehdy poněkud škodolibě čekali na to, jak se ke sveřepému moravskému knížeti zachová král Ludvík.

Ten to sice nedával najevo, ovšem s respektem pozoroval vášnivou Slavomírovu obhajobu Rastislava. Obhajobu, při které kníže neochvějně stál sám, jediný na straně Rastislavově. Ludvík to sice více méně skrýval, ovšem ve skutečnosti pohrdal těmi, kteří s ním jednali podlézavě a viseli mu na rtech, aby každé jeho přání splnili málem dřív, než bylo vysloveno.

Východofranský král uznával ty, kteří si dokázali odvážně stát za svým názorem. Museli ovšem vědět, proč se tak chovají. A navíc, v duchu si tehdy Ludvík říkal, že by byl rád, kdyby mu všichni jeho muži byli věrní tak jako tento moravský kníže svému králi. Když se zamyslel nad tím, kolik velmožů z jeho královského dvora by jej v podobné situaci dokázalo tak obhajovat, jako to činil Slavomír u Rastislava, jen se hořce pousmál. Navenek ovšem tyto své pocity nedával najevo a potlačil i myšlenky na to, aby Rastislava u soudu osvobodil. Dobře věděl, že by to bylo považováno za slabost. A tu si nemohl dovolit.

Slavomír nikdy nezapomněl svoji tehdejší bezmoc, když se s oslepeným králem naposledy loučil. A dobře si do paměti vryl poslední Rastislavova slova: „Zapřísahám tě, milý příteli, nezanevři na Svatopluka, byť se zachoval hanebně ke mně i k naší zemi, a pomáhej mu vždy tak, jako jsi pomáhal mně, Rastislavovi. Vždyť nejde o život jednoho krále, jde o život celé země. Moravské země, které jsem zasvětil celý svůj život.“

Kníže svou moravskou zem bezmezně miloval, proto se vždy tímto přáním oslepeného a zrazeného krále řídil. A choval by se tak ostatně i tehdy,

kdyby toto přání z Rastislavových úst nemohl vyslechnout.

Slavomír proto přes jeho zradu podporoval Svatopluka, když se podle starého práva ujal vlády nad zemí. Donutil jej však nejprve slavnostně před všemi mocnými přísahat věrnost moravské zemi a jejímu lidu.

Svatoplukovi se taková přísaha moc nezamlouvala. Cítil se v té chvíli ponížený a pokořený. Hrdý Mojmírovec však dobře chápal, že se takové přísaze musí podrobit, pokud chce získat vládu nad zemí. Když tak učinil, byl Slavomír první, kdo novému králi přísahal věrnost. Po něm tak učinili i ostatní.

Svatopluk si tehdy v duchu říkal, že se Slavomírovi za takovou potupu, jak král svoji přísahu chápal, musí jednou pomstít.

Postupně však Svatoplukova nenávist zmizela, protože pochopil, že Slavomírovi nešlo o sebe nebo o Svatopluka, nýbrž o budoucnost království. Král nebyl ani zdaleka tak vzdělaný jako Slavomír, neuměl číst ani psát. Jak to ostatně tehdy bylo obvyklé. Hloupý však nebyl. Slavomíra nikdy nepovažoval za svého blízkého přítele, vždy se však na něj spoléhal tak, jak to činil jeho strýc Rastislav.

Brzy pochopil, co pro něj Slavomírova podpora znamená.

Svatopluk dokázal velice dobře odhadnout, na koho si musí dát pozor a komu může důvěřovat. Slavomírova někdy hodně kritická slova, byť většinou pronášená v soukromí mezi čtyřma očima, Svatoplukovi mnohdy milá nebyla. Král však dobře věděl, že jsou upřímně míněná a nestojí za nimi žádné postranní úmysly, jako tomu bylo

při jejich pochlebování u velké většiny těch, kteří jej obklopovali.

Z velké části Slavomírovou zásluhou byl roku 874 vyjednán mír s Východofranskou říší. Mír, který ukončil vyčerpávající válku obou zemí. Válku, která by hned tak neměla vítěze.

A s pomocí Slavomíra a arcibiskupa Metoděje také král Svatopluk začal s výboji, kterými rozšiřoval území náležející Moravskému království. Bohužel však nedal na rady Slavomírovy, aby podporoval arcibiskupa Metoděje v budování církevní organizace založené na domácích, moravských kněžích.

V zemi měli stále velké slovo franští kněží, jejichž hlavním představitelem byl nitravský6 církevní správce Wiching. Protože Wiching nehodlal jen tak uznat nadřazenost moravského arcibiskupa, vedlo to k neustálým sporům mezi moravskými a franskými kněžími.

Svatopluk nechápal, spíše se ani nesnažil chápat, že ve skutečnosti jde o to, jak velký bude přes franské duchovenstvo vliv pasovského biskupa a tím i východofranského krále na vnitřní dění v Moravském království.

Svatopluka spory obou skupin kněží spíše obtěžovaly a chápal je jako věroučné hašteření, které nebylo v církvi nijak neobvyklé. Navíc, i když uznával Metodějovu vzdělanost a organizační schopnosti a dobře viděl arcibiskupovu popularitu mezi lidem, vadily mu Metodějovy výtky k poněkud nevázanému způsobu života jeho samotného i mnoha členů jeho dvora. Wiching podobné Svatoplukovy neřesti velkoryse přecházel, čímž podporoval Svatoplukovy sympatie pro franské kněží. A ani od Slavomíra se Svatopluk nenechal přesvědčit o tom, jaké jsou skutečné důvody Wichingovy smířlivosti k moravskému králi.

Po smrti Svatopluka nastoupil na moravský trůn jeho syn Mojmír, toho jména druhý. Mezi Slavomírem a podstatně mladším Mojmírem se vytvořil podobný vztah jako kdysi mezi Slavomírem a Rastislavem.

Mojmír po otci podědil pouze jeho lepší vlastnosti a zdálo se, že by pod jeho vládou mohla moravskou zemi čekat po překonání otřesů po Svatoplukově smrti opět světlá budoucnost. Bohužel začátkem jara vytáhl Mojmír v čele vojska krotit zpupné Maďary v Nitravském knížectví a žádné zprávy o něm už delší čas nepřicházely…

4.

Slavomír už před několika lety pochoval svoji životní družku, nadevše milovanou ženu Ladu. Matku už také na onen svět následovali i Slavomírovi tři synové a jediná dcera. A aby smutku pro starého knížete nebylo málo, i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi při bojích s Maďary.

Alespoň se však kníže mohl těšit ze svých zbývajících vnuků.

Jenže léta nezastavíš. A tak se kníže nemusel rozloučit pouze s členy své rodiny. Před časem jej opustil také přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik. Ten sní svůj věčný sen v hrobě vedle své drahé ženy Jany, kterou následoval v cestě na věčnost krátce po jejím úmrtí. První viking pochovaný jako moravský velmož v moravské zemi. Zemi, jež se stala jeho druhou vlastí a které sloužil stejně obětavě jako jeho pán a přítel Slavomír.

Slavomír se jako obvykle před vstupem do moravgradské baziliky za své blízké tiše pomodlil a modlitbu věnoval také všem těm, které znal a kteří jsou pochováni kolem moravgradské baziliky.

Po chvíli se kníže probral ze svého zamyšlení a stále pevným krokem vešel do atria moravgradské baziliky Panny Marie.

Zde se ještě na chvilku zamyslel, potom prošel nartexem7 a vstoupil do chrámové hlavní lodi, kde se hned u vchodu pokřižoval a zamířil na své oblíbené místo.

Vlevo od prostého oltáře, který byl v bazilice postavený na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi, se Slavomír zastavil, jako vždy zde sepjal ruce, krátce se rozhlédl po bazilice a zamyšleně pohlédl na kamenný kryt před svýma nohama.

Na krytu byla vytesána pouhá tři slova – „Milovaný bratr Metoděj“. Ta slova byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli jako nejvzácnější dar před více než čtyřiceti lety. Dar, kterého si bohužel král Svatopluk, možná právě proto, že sám psát a číst neuměl, rovněž nedokázal vážit, jak si s trpkostí v duši pomyslel Slavomír.

Pak kníže zapudil myšlenky na Svatopluka a jako vždy, když sem přišel, se mírně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek.

Chvíli jen tak mlčky klečel.

Potom se opět jako vždy postavil a tichým hlasem pověděl směrem k náhrobku: „Vidíš, drahý bratře Metoději, už jsem tu za tebou znovu. Na svůj návrat do tohoto kostela se těším víc a víc. Nemít povinnosti župana v mém Veligradu, asi bych se už opravdu přestěhoval sem na náš starý dvorec po otci, abych tady s tebou mohl být každý den.

Jenže žijeme v těžké době. A ještě těžší doba nás nepochybně očekává. Nesmím se zříct svých povinností, které mám nejen zde v králově nepřítomnosti. Dokud mi náš Pán dává dost síly a možnost zůstat na tomto světě, musím tu darovanou dobu využít a pečovat o svůj Veligrad a jeho obyvatele a vlastně o všechny obyvatele našeho království.

Až nastane ta chvíle a Pán si mě k sobě povolá, budeme spolu navždy. Všichni. I s Erikem a tvým bratrem. Teď však ještě musím plnit své úkoly na tomto světě. Tady v Moravgradu i v mém Veligradu.“

Slavomír se znovu laskavě pousmál a řekl:

„A na co budu vzpomínat dnes?“

Tiše si sám odpověděl: „Tentokrát především na rok 880. Spolu jsme cestovali do Říma k papeži, kde jsi slavně obhájil svoji práci v naší zemi a dostal papežská požehnání pro sebe, Svatopluka i naši Moravu, která se stala i tvým domovem.

Já však chci nyní vzpomínat na to, co se dělo po tvém návratu. Na vraždu Wichingova kněze Gerolda, jehož tělo dosekané tvým saxem8 bylo nalezeno v atriu u vchodu do této baziliky…“

Table of Contents

Poděkování

1.

2.

3.

4.